ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 січня 2026 року 
м. Київ
справа № 520/4801/16-ц
провадження № 61-2034св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Ступак О. В., Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_8 , Київська районна адміністрація Одеської міської ради, Одеської міська рада, Виконавчий комітет Одеської міської ради,
треті особи, які не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Департамент міського господарства Одеської міської ради, Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради, Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Ростомов Грант Артурович, та ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Біла Жанна Георгіївна, на рішення Київського районного суду м. Одеси, у складі судді Васильків О. В., від 31 серпня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Коновалової В. А., Карташова О. Ю., Лозко Ю. П., від 23 січня 2025 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та інформація щодо руху справи в суді першої інстанції
1. У квітні 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_9 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Департамент міського господарства Одеської міської ради, Київська районна адміністрація Одеської міської ради, про поновлення житлових прав, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення та вселення.
2. У липні 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_9 подали позов до 
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Київська районна адміністрація Одеської міської ради, Департамент міського господарства Одеської міської ради, про поновлення житлових прав, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення та вселення.
3. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 10 березня 2021 року прийнято відмову ОСОБА_9 від позову. Провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_9 закрито.
4. У листопаді 2016 року ОСОБА_1 остаточно сформулював позовні вимоги до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_8 , Київської районної адміністрації Одеської міської ради, Одеської міської ради, Виконавчого комітету Одеської міської ради, за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент міського господарства Одеської міської ради, Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради, Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, про поновлення житлових прав, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, шляхом виселення та вселення.
5. Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що він разом з іншими родичами постійно проживали та були зареєстровані за адресою: 
АДРЕСА_1 , на підставі договору найму житлового приміщення, укладеного ОСОБА_10 . Квартира була неприватизована.
6. У 2001 році із січня до листопада він, як моряк, перебував у тривалому закордонному плаванні. Повернувшись додому, не зміг увійти до квартири, оскільки ОСОБА_10 , без згоди інших користувачів, незаконно приватизувала та відчужила квартиру. Останнім набувачем спірної квартири була ОСОБА_7 , у якої судовим рішенням квартиру витребувано на користь Одеської міської ради.
7. Посилаючись на викладене та остаточно сформулювавши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд:
- поновити його житлові права щодо квартири АДРЕСА_2 , зобов`язавши Київську районну адміністрацію Одеської міської ради укласти із позивачем договір житлового найму та своїм розпорядженням відкрити на його ім`я особовий рахунок на вказану квартиру;
- визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 особами, які втратили право користування спірною квартирою;
- усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом виселення з неї ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , 
ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ;
- вселити позивача у квартиру 
АДРЕСА_2 ;
- встановити порядок виконання рішення суду, вказавши, що у разі набрання ним законної сили, це рішення є підставою для відповідних органів для зняття ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , 
ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
8. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2023 року позов задоволено частково.
Поновлено житлові права ОСОБА_1 шляхом зобов`язання Київської районної адміністрації Одеської міської ради укласти з ОСОБА_1 договір житлового найму щодо квартири АДРЕСА_2 . В іншій частині позовних вимог відмовлено.
9. Суд першої інстанції виходив з того, що оскільки чинним судовим рішенням спірна квартира витребувана на користь територіальної громади, а ОСОБА_1 не втратив право користування квартирою, його житлові права мають бути поновлені шляхом зобов`язання Київської районної адміністрації Одеської міської ради укласти з ОСОБА_1 договір житлового найму щодо спірної квартири. Вимоги про вселення позивача суд вважав надмірними.
10. Щодо позовних вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, суд зазначив, що позивач або його представник, за умови виникнення встановлених чинним законодавством України підстав для зняття відповідачів з реєстрації місця проживання, може звернутись до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради для отримання відповідної адміністративної послуги з поданням необхідних документів.
11. Вимоги щодо усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення відповідачів суд вважав не доведеними позивачем, зокрема не надано доказів, хто саме наразі проживає в спірній квартирі та які перешкоди чинить позивачу.
12. Також суд звернув увагу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2022 року у справі № 520/2294/17, яке є підставою для зняття з реєстрації та виселення зі спірної квартири ОСОБА_11 , ОСОБА_6 .
Короткий зміст постанови апеляційного суду
13. Постановою Одеського апеляційного суду від 23 січня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2023 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 про вселення, визнання осіб, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, виселення скасовано та в цій частині ухвалено нове судове рішення про часткове їх задоволення.
Вселено ОСОБА_1 на житлову площу квартири АДРЕСА_2 .
Визнано ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - квартирою 
АДРЕСА_2 .
Виселено ОСОБА_2 з квартири 
АДРЕСА_2 .
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , 
ОСОБА_7 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього 
ОСОБА_8 , про виселення та визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, відмовлено.
В іншій частині рішення суду залишено без змін.
14. Колегія судів погодилась з висновками суду першої інстанції в частині того, що житлові права ОСОБА_1 за встановлених обставин порушені та підлягають поновленню, зокрема, шляхом зобов`язання Київської районної адміністрації Одеської міської ради укласти з ОСОБА_1 договір житлового найму щодо спірної квартири.
15. Водночас апеляційний суд зауважив, що позивач позбавлений права користування вказаною квартирою через перешкоди, які чинять відповідачі, тому позовні вимоги ОСОБА_1 про вселення необхідно задовольнити.
16.  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у спірній квартирі не проживають, мають інше місце проживання, тому їх слід визнати таким, що втратили право користування житлом. ОСОБА_2 періодично користується спірним житлом без належних правових підстав, тому підлягає виселенню.
17.  ОСОБА_7 та її малолітній син ОСОБА_8 на час звернення позивача до суду проживали та були зареєстровані у спірній квартирі. Під час розгляду справи в суді першої інстанції виїхали за кордон у зв`язку із військовою агресією росії проти України, що є поважною причиною не проживання у спірній квартирі. З цих підстав суд відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_7 та малолітнього 
ОСОБА_8 такими, що втратили право користування спірною квартирою.
18. Також суд врахував, що матеріали справи не містять доказів наявності у ОСОБА_7 та її малолітнього сина ОСОБА_8 , які користуються спірною квартирою з червня 2016 року, іншого житла, а тому задоволення вимог про їх виселення не відповідатиме легітимній меті в контексті статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
19. Щодо вимог позивача про визнання ОСОБА_6 таким, що втратив право користування квартирою та виселення, то колегія суддів зазначила, що 
ОСОБА_6 у спірній квартирі не зареєстрований, доказів того, що він у ній проживає та чинить перешкоди, позивачем суду не надано.
Надходження касаційних скарги до суду касаційної інстанції
20. 18 лютого 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Ростомов Г. А., подав касаційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду 
від 23 січня 2025 року.
21. 26 лютого 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Біла Ж. Г., подав касаційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси 
від 31 серпня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 23 січня 2025 року.
22. Ухвалами Верховного Суду від 03 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження за вказаними касаційними скаргами, витребувано із суду першої інстанції матеріали справи, які у травні 2025 року надійшли до Верховного Суду.
23. Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2026 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Короткий зміст вимог касаційних скарг
24. У касаційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Ростомов Г. А.,просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 23 січня 2025 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 , ухваливши в цій частині нове судове рішення про відмову в позові.
25. У касаційній скарзі  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Біла Ж. Г., просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 23 січня 2025 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 у задоволенні яких було відмовлено, направивши справу на новий розгляд.
Доводи осіб, які подали касаційні скарги
26. Підставою касаційного оскарження  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Ростомов Г. А., зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, 
від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, 
від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19, від 28 червня 2023 року у справі № 442/839/21, від 14 вересня 2023 року у справі № 240/44051/21, 
від 15 січня 2025 року у справі № 761/9063/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
27. Також вважає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування у подібних правовідносинах статей 761, 810 ЦК України (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
28. Вказує, що належним відповідачем у справі мала бути територіальна громада міста Одеси в особі Одеської міської ради, оскільки саме вона є власником спірної квартири та їй належить право передачі майна в оренду. Територіальна громада не утворювала Київську районну адміністрацію Одеської міської ради та не уповноважувала її на управління майном територіальної громади. Тому суд, зобов`язавши Київську районну адміністрацію Одеської міської ради укласти з ОСОБА_1 договір житлового найму, підмінив власника спірної квартири.
29. Зауважує, що управитель майна може укладати правочини щодо майна лише за згодою установника управління, тобто територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради, яка є належним відповідачем за цими вимогами і яку суд мав зобов`язати вчинити дії щодо спірної квартири.
30. Посилається на те, що апеляційним судом не вказано підстав, з яких суд дійшов висновків про відсутність  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у спірній квартирі понад шестимісячний строк, встановлений статтею 71 ЖК України. Цей факт не доведений позивачем.
31. Вважає, що постанова апеляційного суду належним чином не обґрунтована в частині задоволених позовних вимог про вселення позивача та виселення ОСОБА_2 . Зауважує, що вселенню передує укладення договору найму і саме він є підставою для вселення, а не навпаки.
32. Підставою касаційного оскарження  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Біла Ж. Г., зазначає порушення судами норм процесуального права, а саме те, що суди встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
33. Зауважує, що ОСОБА_7 та її малолітній син ОСОБА_8 не належать до осіб, які займають спірну квартиру на законних підставах, вони не є членами сім`ї позивача, він не давав дозволу на їх вселення.
34. Вважає, що матеріали справи не містять доказів проживання ОСОБА_7 , ОСОБА_8 у квартирі на час звернення до суду з цим позовом та їх виїзду за кордон, під час розгляду справи в суді першої інстанції, у зв`язку із військовою агресією росії.
35. Стверджує, що користування ОСОБА_7 , ОСОБА_8 спірною квартирою є перешкодою для користування квартирою позивачем.
36. Звертає увагу, що на момент реєстрації місця проживання ОСОБА_7 , ОСОБА_8 у спірній квартирі, ОСОБА_7 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , що свідчить про наявність в неї іншого житла.
Відзиви на касаційні скарги не подані
Обставини справи, встановлені судами
37. Cтаном на 02 жовтня 2001 року за адресою: АДРЕСА_1 , були зареєстровані (прописані): ОСОБА_10 , 1972 року народження (основний квартиронаймач), ОСОБА_12 , 1971 року народження (чоловік), ОСОБА_13 , 1994 року народження (син), ОСОБА_9 , 1970 року народження (брат), ОСОБА_1 , 1974 року народження (брат), ОСОБА_14 , 1968 року народження (брат).
38. Рішенням Іллічівського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2001 року позов ОСОБА_15 задоволено, визнано ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , 
ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_14 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2 .
39. У жовтні 2001 року ОСОБА_15 отримала свідоцтво № НОМЕР_1 про право власності на житло, видане УЖКГ Одеської міської ради та зареєстроване в КП «ОМБТІ і РОН».
40. 12 листопада 2001 року на Одеській Товарній Біржі між ОСОБА_16 , який діяв від імені ОСОБА_15 , та ОСОБА_17 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 .
41. 26 грудня 2001 року приватним нотаріусом Іллічовою Н. А. посвідчено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_17 продала, а ОСОБА_2 купив квартиру АДРЕСА_2 .
42. Рішення Іллічівського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2001 року, скасовано 24 січня 2002 року за нововиявленими обставинами, за заявою ОСОБА_1 .
43. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 17 листопада 
2003 року позов ОСОБА_15 до ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_14 про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2 залишено без розгляду.
44. 04 лютого 2002 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , треті особи: ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою.
45. 30 травня 2002 року ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_14 подали до суду позов до ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру та визнання недійсними договорів купівлі-продажу, в якому просили суд визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру 
АДРЕСА_2 , видане на ім`я ОСОБА_10 , та визнати недійсними договори купівлі-продажу вказаної квартири, укладені 
12 листопада 2001 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_17 та 26 грудня 2001 року між ОСОБА_17 та ОСОБА_2 .
46. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04 лютого 
2004 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_14 задоволено. 
Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_2 , визнано недійсними договори купівлі-продажу спірної квартири, укладені 12 листопада 2001 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_17 та 26 грудня 2001 року між ОСОБА_17 та ОСОБА_2 , в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном відмовлено, сторони повернуті у первісний стан.
47. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21 жовтня 2004 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2004 року в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд. В іншій частині рішення суду та ухвала суду від 17 листопада 2003 року залишена без змін.
48. Ухвалою колегії суддів апеляційного суду Харківської області з касаційного розгляду цивільних справ від 09 липня 2007 року ухвала Малиновського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2003 року, рішення цього суду від 04 лютого 2004 року та ухвала апеляційного суду Одеської області від 21 жовтня 2004 року залишені без змін.
49. Ухвалою Малиновського районного суду від 18 лютого 
2008 року справа направлена для розгляду до Київського районного суду 
м. Одеси.
50. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26 березня 2010 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області 
від 26 жовтня 2011 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 червня 2012 року, у справі 
№ 2-179/2010 позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_14 задоволені. 
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений 12 листопада 2001 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_17 , посвідчений Одеською товарною біржею під № 27812, в подальшому посвідчений приватним нотаріусом Орзіх В. М., а також визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений 26 грудня 2001 року між ОСОБА_17 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Іллічовою Н. А.
51. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28 липня 2015 року у справі № 815/1842/15 адміністративний позов ОСОБА_1 до Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області задоволено та скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_10 на квартиру АДРЕСА_2 .
52. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 травня 2016 року у справі № 520/3015/16-ц позов ОСОБА_6 до Одеської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_18 , треті особи: Державна міграційна служба України, Головне управління державної міграційної служби в Одеській області, Приморський районний відділ в м. Одеса, Державна реєстраційна служба України Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, зняття арешту, зняття з реєстрації - задоволено. Визнано за ОСОБА_6 право власності на самостійну ізольовану квартиру, загальною площею 96,9 кв. м, житловою площею 61,7 кв. м, за АДРЕСА_2 .
53. Відповідно до договору дарування квартири від 08 липня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г. А., ОСОБА_6 подарував  ОСОБА_11 квартиру 
АДРЕСА_2 .
54. Постановою Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі 
№ 520/3015/16-ц скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси 
від 18 травня 2016 року та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_6 про визнання права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 , за набувальною давністю.
55. Листом від 09 червня 2021 року № 21-468 Київська районна адміністрація Одеської міської ради на звернення ОСОБА_1 щодо укладення договору найму квартири роз`яснила, що житлова площа ОСОБА_1 . Київською районною адміністрацією не надавалась, отже ордер на вказану квартиру на ім`я ОСОБА_1 також не міг бути виданим. Підстав для укладення з 
ОСОБА_1 договору найму квартири немає, як і немає підстав для видачі ордеру на це житло.
56. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2022 року у справі № 520/2294/17, яке постановою Одеського апеляційного суду 
від 30 травня 2023 року залишено без змін, позов Одеської міської ради до ОСОБА_11 , третя особа - ОСОБА_6 , про витребування із чужого незаконного володіння квартири задоволено. 
Витребувано від ОСОБА_11 на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради квартиру 
АДРЕСА_2 . Встановлено порядок виконання рішення шляхом визначення, що це рішення суду є підставою для державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_2 за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради, а також є підставою для зняття з реєстрації та виселення ОСОБА_11 і ОСОБА_6 із вказаної квартири.
57. Листом Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 27 лютого 2023 року № 300/01-09 на виконання ухвали суду повідомлено, що за обліковими даними Департаменту станом на 03 лютого 2023 року за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване місце проживання таких осіб:
-  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дата реєстрації місця проживання 01 лютого 2002 року;
-  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дата реєстрації місця проживання 19 травня 2003 року;
-  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дата реєстрації місця проживання 08 квітня 2005 року;
-  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дата реєстрації місця проживання 24 лютого.2012 року;
-  ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , дата реєстрації місця проживання 29 червня 2016 року;
-  ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , дата реєстрації місця проживання 29 червня 2016 року.
58. Постановою Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі 
№ 520/2294/17 скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси 
від 05 грудня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 30 травня 2023 року в частині задоволення вимог Одеської міської ради щодо встановлення порядку виконання рішення, шляхом зазначення, що це рішення суду є підставою для державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_2 за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради, а також є підставою для зняття з реєстрації та виселення ОСОБА_11 з квартири. 
В іншій частині рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 
2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 30 травня 2023 року залишено без змін.
59. Апеляційним судом встановлено, що: 
- ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 не проживають у спірній квартирі тривалий час без поважних причин;
- у спірній квартирі проживають ОСОБА_7 разом із малолітнім сином ОСОБА_8 , які внаслідок військової агресії росії проти України виїхали за кордон, а також періодично проживає ОСОБА_2 ; 
- матеріали справи не містять доказів наявності у ОСОБА_7 та її малолітнього сина ОСОБА_8 іншого житла.
60. На виконання ухвали апеляційного суду від 08 квітня 2024 року про надання письмового висновку щодо вирішення спору про виселення та визнання таким, що втратив право користування житлом неповнолітнього ОСОБА_8 , 2012 року народження, орган опіки та піклування, листом 
від 15 липня 2024 року повідомив, що не має можливості надати письмовий висновок, у зв`язку з відсутністю дитини за адресою спірної квартири в 
м. Одесі. Уповноважені особи органу опіки та піклування 11 квітня 2024 року здійснили виїзд до спірної квартири, до якої їм надав доступ ОСОБА_2 і повідомив, що ОСОБА_7 та неповнолітній ОСОБА_8 наразі проживають за кордоном.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
61. Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
62. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
63. Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
64. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
65. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
66. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут).
67. Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (стаття 396 ЦК України).
68. Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.
69. У частині третій статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
70. У статті 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
71. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року в справі № 569/4373/16, від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17).
72. Отже, при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.
73. Велика Палата Верховного Суду, наголошуючи на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування, зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Щодо касаційної скарги  ОСОБА_2 .
74. У розглядуваній справі апеляційний суд, погодившись з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не є особою, що втратила право користування спірною квартирою, та встановивши, що ОСОБА_2 , який вселився у вказану квартиру на підставі визнаного недійсним у судовому порядку договору купівлі-продажу, проживає в цій квартирі лише періодично, дійшов правильного висновку про усунення позивачу перешкод у користуванні квартирою шляхом його вселення та виселення ОСОБА_2 .
75. За обставин цієї справи виселення ОСОБА_2 , який періодично проживає у спірній квартирі, є законним та пропорційним заходом, переслідує легітимну мету і є необхідним для захисту житлових прав ОСОБА_1 .
76. Колегія суддів відхиляє посилання заявника щодо порушення прав Одеської міської ради, а також ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Вказані особи були учасниками справи, однак з касаційними скаргами не звертались і постанову апеляційного суду не оскаржили.
77. Касаційна скарга ОСОБА_2 не містить обґрунтування того, яким чином зобов`язання Київської районної адміністрації Одеської міської ради укласти з ОСОБА_1 договір житлового найму щодо спірної квартири та визнання  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право на користування цією квартирою порушує його права.
78. У матеріалах справи відсутні докази здійснення ОСОБА_2 представництва прав та інтересів зазначених учасників справи.
79. Враховуючи викладене, висновки суду першої інстанції, з врахуванням змін, внесених за наслідками апеляційного перегляду справи, не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі 
№ 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, 
від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19, від 28 червня 2023 року у справі № 442/839/21, 
від 14 вересня 2023 року у справі № 240/44051/21, від 15 січня 2025 року у справі № 761/9063/21, на які посилається  ОСОБА_2 у касаційній скарзі.
80. Оскільки ні Одеська міська рада, ні Київська районна адміністрація Одеської міської ради не оскаржують рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині задоволених вимог про зобов`язання укласти договір житлового найму, колегія суддів не вбачає підстав для формування у цій справі висновків щодо застосування у спірних правовідносинах приписів статей 761, 810 ЦК України.
Щодо касаційної скарги  ОСОБА_1 .
81. Апеляційний суд, встановивши, що на момент вселення ОСОБА_7 до спірної квартири вона була її власником та з 2016 року разом зі своїм малолітнім сином ОСОБА_8 користувались цим житлом, іншого житла не мають і тимчасово перебувають закордоном наслідок військової агресії росії проти України, дійшов загалом правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про їх виселення, оскільки таке виселення не відповідатиме легітимній меті в контексті статті 8 Конвенції.
82. Сам по собі тимчасовий виїзд відповідачів за кордон у зв`язку із військовою агресією росії проти України, не свідчить про втрату інтересу до спірної квартири як свого житла (див., зокрема постанову Верховного Суду 
від 15 січня 2024 року у справі № 760/13472/22).
83. Відомостей про те, що відповідачі виїхали за межі України на постійне місце проживання, судами не встановлено.
84. Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що на момент реєстрації місця проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у спірній квартирі ОСОБА_7 була зареєстрована за адресою: 
АДРЕСА_3 , що свідчить про наявність іншого житла, є помилковими, оскільки попередня реєстрація місця проживання станом на 2016 рік, не свідчить про наявність у ОСОБА_7 та або її малолітнього сина у власності або користуванні іншого житла на час вирішення цієї справи.
85. Отже позивачем не доведено, що на цей час виселення ОСОБА_7 та малолітнього ОСОБА_8 зі спірної квартири не порушить їх прав на житло та буде співмірним із переслідуваною метою.
86. Водночас ОСОБА_1 не позбавлений права на повторне звернення до суду із вимогами про виселення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зі спірної квартири чи визнання їх такими, що втратили право на користування цим житлом, у випадку, якщо після ухвалення оскарженої постанови апеляційного суду, зазнають змін обставини, які стали підставою для відмови в позові, та будуть встановлені законні підстави для вчинення таких дій.
87. Інші доводи касаційної скарги  ОСОБА_1 не спростовують висновків судів по суті вирішення спору, та переважно спрямовані на переоцінку доказів Верховним Судом, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначені статтею 400 ЦПК України.
88. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду 
від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц).
89. Суди відповідно до положень статті 89 ЦПК України надали оцінку доказам, поданим сторонами у встановленому процесуальним законом порядку.
90. Незгода  ОСОБА_1 із оскарженими судовими рішеннями, висновками щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду.
91. Відповідно до першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального прав. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
92. Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija 
v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
93. Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що в межах доводів та вимог касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховним Судом не встановлено підстав для висновку, що суди попередніх інстанцій ухвалили оскаржені судові рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права або з порушенням норм процесуального права, які б давали підстави для їх скасування.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційні скарги  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Ростомов Грант Артурович, та ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Біла Жанна Георгіївна, залишити без задоволення.
2. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2023 року, 
з врахуванням змін, внесених за наслідками апеляційного перегляду справи, 
та постанову Одеського апеляційного судувід 23 січня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді: 	Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара О. В. Ступак В. В. Шипович