ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"29" січня 2026 р.	 	Справа № 916/3623/25	
Господарський суд Одеської області у складі судді Нікітенка С.В., за участю секретаря судових засідань Букарова Т.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу,
за позовом: Керівника Київської окружної прокуратури міста Одеси (65059, м. Одеса, вул. Краснова, 10; код ЄДРПОУ 0352855221) в інтересах держави в особі Одеської міської ради (65026, м. Одеса, пл. Біржова, 1; код ЄДРПОУ 26597691),
до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Амберелітбуд" (65016, м. Одеса, вул. Одеської громади, 7; код ЄДРПОУ 41143173),
до відповідача-2: Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Пространство" (65026, м. Одеса, вул. Святослава Караванського, 22; код ЄДРПОУ 43376403),
про стягнення 9135170,90 грн. 
За участю представників сторін:
від прокуратури – прокурор Кривельова Т.М.; 
від Одеської міської ради – Павлюк В.С., самопредставництво;
від відповідача-1 – не з`явився;
від відповідача-2 – адвокат Панчошак О.Д., ордер серія ВН №1574695 від 11.09.2025.
Обставини справи.
Керівник Київської окружної прокуратури міста Одеси звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Амберелітбуд", Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Пространство" про стягнення заборгованості у розмірі 9135170,90 грн, з яких безпідставно збережені кошти пайової участі у розмірі 6145849,24 грн, інфляційні втрати у розмірі 2396794,44 грн та 3 % річних у розмірі 592527,22 грн. Судові витрати по сплаті судового збору прокурор просить суд стягнути з відповідачів.
Позов мотивований тим, що у 2020 році Товариством з обмеженою відповідальністю "Амберелітбуд" розпочато будівництво об`єкта «Нове будівництво пансіонату за адресою: м. Одеса, Київський район, вул. Авдєєва-Чорноморського, 7, зі знесенням існуючих на ділянці будівель і споруд», однак відповідачами не було укладено з Радою відповідний договір про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури при будівництві об`єктів містобудування у місті Одесі, як і не було сплачено відповідну суму до місцевого бюджету до прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.09.2025 справу № 916/3623/25 передано на розгляд судді Господарського суду Одеської області Нікітенку С.В.
Ухвалою суду від 09.09.2025 прийнято позовну заяву керівника Київської окружної прокуратури міста Одеси до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/3623/25, справу № 916/3623/25 постановлено розглядати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 07.10.2025 о 10:00 год.
15 вересня 2025 року до суду від ТОВ "Амберелітбуд" надійшла заява, в якій заявник просить суд залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Управління капітального будівництва Одеської міської ради. 
Вказану заяву суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи.
Ухвалою суду від 22.09.2025 заяву керівника Київської окружної прокуратури міста Одеси про забезпечення позову у справі № 916/3623/25 задоволено повністю, вжито заходи забезпечення позову наступним шляхом:
1) Накладено арешт на грошові кошти, які належать Товариству з обмеженою відповідальністю "Амберелітбуд" (65016, м. Одеса, вул. Одеської громади, 7; код ЄДРПОУ 41143173), як в національній валюті (гривня), так і в іноземній валюті, що містяться на відкритих рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах, у тому числі інших держав, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення ухвали про забезпечення позову та належать ТОВ "Амберелітбуд" (65016, м. Одеса, вул. Одеської громади, 7; код ЄДРПОУ 41143173), у межах половини суми позовних вимог на загальну суму 4567585,45 гривень.
2) Накладено арешт на нерухоме майно, яке належить Товариству з обмеженою відповідальністю "Амберелітбуд" (65016, м. Одеса, вул. Одеської громади), 7; код ЄДРПОУ 41143173, лише в межах різниці між половиною суми ціни позову (4567585,45 гривень) та арештованих грошових коштів у разі їх недостатності.
3) Накладено арешт на грошові кошти, які належать Обслуговуючому кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Пространство" (65026, м. Одеса, вул. Святослава Караванського, будинок 22; код ЄДРПОУ 43376403), як в національній валюті (гривня), так і в іноземній валюті, що містяться на відкритих рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах, у тому числі інших держав, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення ухвали про забезпечення позову та належать ОК "ЖБК "Пространство" (65026, м. Одеса, вул. Святослава Караванського, будинок 22; код ЄДРПОУ 43376403), у межах половини суми позовних вимог на загальну суму 4567585,45 гривень.
4) Накладено арешт на нерухоме майно, яке належить оОслуговуючому кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Пространство" (65026, м. Одеса, вул. Святослава Караванського, будинок 22; код ЄДРПОУ 43376403), лише в межах різниці між половиною суми ціни позову (4567585,45 гривень) та арештованих грошових коштів у разі їх недостатності.
07 жовтня 2025 року підготовче засідання не відбулось, у зв`язку з оголошенням системою цивільної оборони у м. Одеса та Одеській області повітряної тривоги.
Ухвалою суду від 07.10.2025 призначено підготовче засідання у справі на 14.10.2025 о 09:20 год. 
23 вересня 2025 року до суду від ТОВ "Амберелітбуд" надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач-1 просить суд заяву від 15.09.2025 щодо залучення 3-тьої особи не розглядати, оскільки у справі приймає участь Одеська міська рада, яка уповноважена на здійснення усіх дій та контролює надходження відповідних коштів, а також відмовити в задоволенні позову прокурора в повному обсязі.
В обґрунтування вказаного відзиву відповідач-1 зазначає, що саме відповідач-2 звертався до органу місцевого самоврядування для отримання розрахунку пайового внеску щодо спірного об`єкта будівництва. Тобто саме відповідач-2 не виконав такого обов`язку, що не звільняє його від виникнення при прийнятті в експлуатацію будинку наступного обов`язку сплати пайового внеску. Відповідальності у виді примусу до звернення до органу місцевого самоврядування для розрахунку пайового внеску та здійснення такого розрахунку на той час упродовж десяти днів після початку виконання будівельних робіт законодавство не передбачає. Натомість підставою для стягнення грошових коштів у розмірі пайового внеску є настання іншої обставини завершення будівництва та введення об`єкта в експлуатацію. Саме з наступного дня після введення в експлуатацію новозбудованого будинку відповідач вважається таким, що прострочив обов`язок сплати пайового внеску. 
Крім того, в матеріалах даної справи відсутній договір між позивачем та відповідачами, який би врегульовував обов`язок останніх сплачувати пайовий внесок солідарно і жодною із сторін не заперечується та обставина, що такий договір не укладався. Аналіз норм як Закону №132-IX, так й ЦК України також свідчить, що цими актами не встановлено солідарного обов`язку замовників будівництва сплачувати пайовий внесок на розвиток інфраструктури.
Відзив відповідача-1 на позовну заяву суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи.
23 вересня 2025 року до суду від ОК "Житлово-будівельний кооператив "Пространство" надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач-2 зазначає, що позовні вимоги прокурора є необґрунтованими, оскільки прокурор не врахував, що пайова участь не сплачується у разі будівництва об`єктів будівництва за умови спорудження на цій земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури (ч. 4 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції до 01.01.2020) і п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 132-IX від 20.09.2019). В даному випадку Товариством з обмеженою відповідальністю "Амберелітбуд" побудовано тренажерну залу з додатковими приміщеннями, обідню залу з додатковими приміщеннями, дитячу кімнату, медпункт, тобто значну кількість об`єктів соціальної інфраструктури. Відповідач-2 також зазначає, що згідно додаткової угоди від 29.01.2020 № 29/01/2020 усі питання пайової участі віднесенні до компетенції ТОВ "Амберелітбуд". 
Позивачем жодними належними і допустимими доказами відповідно до статей 76, 79 Господарського процесуального кодексу України не підтверджено наявність порушеного права. Інших доказів, які б стали підставою для задоволення позову до матеріалів справи позивачем не подано.
Відзив відповідача-2 на позовну заяву суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи.
26 вересня 2025 року до суду від ТОВ "Амберелітбуд" надійшло клопотання, в якому заявник просить суд залучити до матеріалів справи письмові докази, які безпосередньо стосуються предмета спору: копію 3 тому проекту, копія експлікації та копія договору.
Вказане клопотання з додатком суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи.
01 жовтня 2025 року до суду від заступника керівника Київської окружної прокуратури міста Одеси надійшла відповідь на відзив ОК "Житлово-будівельний кооператив "Пространство". В обґрунтування вказаної відповіді на відзив прокурор зазначає, що відзив відповідача-2 не містить спростувань доводів позовної заяви прокурора, а ґрунтується виключно на цитуванні норм законодавства та особистих тлумаченнях цих норм, а також посиланнях на висновки Верховного Суду у правовідносинах, які не є подібними. Відповідач-2 чітко не вказав, які саме факти, наведені прокурором, він не визнає, і чому, та не навів свої докази і не пояснив, як вони спростовують доводи прокурора, не зв`язав докази та фактичні обставини з відповідними нормами законодавства. Без висновків та аргументації незрозуміло, чому відповідач-2 не погоджується з позовними вимогами, навіть якщо наведені норми права стосуються справи. Відсутність чітких пояснень незгоди з позовними вимогами не надає можливості надати аргументовану відповідь на відзив на позовну заяву.
Відповідь прокурора на відзив відповідача-1 суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи.
01 жовтня 2025 року до суду від заступника керівника Київської окружної прокуратури міста Одеси надійшла відповідь на відзив ТОВ "Амберелітбуд".
В обґрунтування вказаної відповіді на відзив прокурор зазначає, що відзив відповідача-1 також не містить спростувань доводів позовної заяви прокурора, а ґрунтується виключно на цитуванні норм законодавства та особистих тлумаченнях цих норм, а також посиланнях на висновки Верховного Суду у правовідносинах, які не є подібними.
Так, відповідачем-1 у відзиві на позовну заяву без наведення будь-яких висновків суто процитовано норми законодавства та висновки Верховного Суду щодо об`єктів у разі будівництва яких пайова участь не сплачується, поняття соціальної інфраструктури, матеріальної та фінансової основи діяльності органів місцевого самоврядування, повноважень прокуратури в частині представництва інтересів держави в суді, правових та організаційних основ містобудівної діяльності, законодавства, яке регулює пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту тощо. Тому, є не зрозумілим, з якою метою відповідачем-1 наведено вказані законодавчі акти, оскільки будь-яких обґрунтувань щодо неправомірності стверджень позивача у контексті цих посилань ним не зазначено.
Відповідач-1 чітко не вказав, які саме факти, наведені прокурором, він не визнає, і чому, та не навів свої докази і не пояснив, як вони спростовують доводи прокурора, не зв`язав докази та фактичні обставини з відповідними нормами законодавства. Без висновків та аргументації незрозуміло, чому відповідач-1 не погоджується з позовними вимогами, навіть якщо наведені норми права стосуються справи. Відсутність чітких пояснень не згоди з позовними вимогами не надає можливості надати аргументовану відповідь на відзив на позовну заяву.
Відповідь прокурора на відзив відповідача-2 суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи.
Ухвалою суду від 14.10.2025 закрито підготовче провадження у справі № 916/3623/25 та призначено справу до судового розгляду по суті на 12.11.2025 о 10:30 год.
У судовому засіданні 12.11.2025 суд оголосив перерву в засіданні суду до 15:30 год. 04.12.2025.
04 грудня 2025 року судове засідання не відбулось, оскільки не працювала підсистема "Відеокнференцзв`язок" (ВКЗ).
Ухвалою від 04.12.2025 постановлено здійснити розгляд справи № 916/3623/25 по суті впродовж розумного строку та призначено судове засідання у справі на 29.01.2026 о 10:00 год.
Представник відповідача-1 у судове засідання 29.01.2026 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. 
Прокурор у судовому засіданні 29.01.2026 надав пояснення, в яких позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити, з підстав викладених у заявах по суті справи. Також прокурор в поясненнях просив судові витрати прокуратури по сплаті судового збору за подання заяви про забезпечення позову та по сплаті судового збору за подання позовної заяви покласти на відповідачів.
Представник позивача у судовому засіданні 29.01.2026 надав пояснення, в яких позовні прокуратури підтримав у повному обсязі та просив задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві. 
Представник відповідача-1 у судовому засіданні 29.01.2026 надав пояснення, в яких позовні вимоги не визнав та у задоволенні позовних вимог просив відмовити повністю, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.
У судовому засіданні 29.01.2026 відповідно до ст. 240 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини рішення і повідомлено присутніх учасників справи про час складення повного рішення.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора, представника Одеської міської ради та представника Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Пространство", сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд
ВСТАНОВИВ:
Матеріали справи свідчать, що Київською окружною прокуратурою міста Одеси внаслідок опрацювання Порталу Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва (далі – портал ЄДЕССБ) установлено, що Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради 06.03.2020 Товариству з обмеженою відповідальністю "Амберелітбуд" (надалі – відповідач-1) надано дозвіл № ОД 112200660940 на виконання будівельних робіт: "Нове будівництво пансіонату за адресою: м. Одеса, Київський район, вул. Авдєєва-Чорноморського, 7, зі знесенням існуючих на ділянці будівель і споруд".
Дозвіл № ОД 112200660940 опубліковано в електронному вигляді на порталі ЄДЕССБ за посиланням https://e-construction.gov.ua/dabi_history_public_card/view=2860394520938284669. 
Згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженим наказом Держстандарту України від 17.08.2000 № 507 (який був чинним на момент надання дозволу), об`єкт будівництва відноситься д пансіонатів – код 1211.4.
У подальшому Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради видано ТОВ "Амберелітбуд" та Обслуговуючому кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Пространство" (надалі – відповідач-2) сертифікат № ОД122220422486, яким засвідчено відповідність закінченого будівництвом об`єкта "Нове будівництво пансіонату за адресою: м. Одеса, Київський район, вул. Авдєєва-Чорноморського, 7, зі знесенням існуючих на ділянці будівель і споруд" проектній документації та підтверджено його готовність до експлуатації.
Сертифікат № ОД122220422486 опубліковано в електронному вигляді на порталі ЄДЕССБ за посиланням https://e-construction.gov.ua/document_detail/doc_id=2822054030660863380/optype=100. 
Відповідно до зазначеного сертифікату об`єкт будівництва має такі основні показники: 
- найменування об`єкта згідно із проектом: "Нове будівництво пансіонату за адресою: м. Одеса, Київський район, вул. Авдєєва-Чорноморського, 7, зі знесенням існуючих на ділянці будівель і споруд";
- дата початку будівництва – 02.03.2020;
- дата завершення будівництва – 18.03.2022;
- строк введення об`єкта в експлуатацію – 30.05.2022;
- загальна площа будівлі та приміщень – 12326,3 кв.м.;
- загальна кошторисна вартість будівництва – 153646231 грн. 
Прокурор зазначає, що відповідно до відомостей сертифікату № ОД122220422486 (розділ "Пайова участь") замовників будівництва, тобто, відповідачів, звільнено від сплати пайової участі на підставі пункту 13 розділу І Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" № 132-IX від 20.09.2019.
Відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" № 132-IX від 20.09.2019 статтю 40 Закону № 3038-VI було виключено з 01 січня 2020 року.
Отже, починаючи з 01.01.2020 обов`язок замовника забудови земельної ділянки у населеному пункті щодо необхідності укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту саме в порядку ст. 40 Закону України № 3038-VI “Про регулювання містобудівної діяльності” перестав існувати.
Разом з тим, відповідно до частини 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" від 20.09.2019 № 132-IX передбачено, що договори про сплату пайової участі, укладені до 01 січня 2020 року є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.
Також, частиною 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" від 20.09.2019 № 132-IX встановлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайова участь) у такому розмірі та порядку:
1) розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом):
- для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта;
- для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування;
2) пайова участь не сплачується у разі будівництва:
- об`єктів будь-якого призначення на замовлення державних органів або органів місцевого самоврядування за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів;
- будівель навчальних закладів, закладів культури, фізичної культури і спорту, медичного і оздоровчого призначення;
- будинків житлового фонду соціального призначення та доступного житла;
- індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 квадратних метрів, господарських споруд, розташованих на відповідних земельних ділянках;
- об`єктів комплексної забудови територій, що здійснюється за результатами інвестиційних конкурсів або аукціонів;
- об`єктів будівництва за умови спорудження на цій земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури;
- об`єктів, що споруджуються замість тих, що пошкоджені або зруйновані внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного або природного характеру;
- об`єктів, передбачених Державною цільовою програмою підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу, за рахунок коштів інвесторів;
- об`єктів інженерної, транспортної інфраструктури, об`єктів енергетики, зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу);
- об`єктів у межах індустріальних парків на замовлення ініціаторів створення індустріальних парків, керуючих компаній індустріальних парків, учасників індустріальних парків;
- об`єктів, які згідно з державним класифікатором будівель та споруд належать до будівель сільськогосподарського призначення, лісництва та рибного господарства;
- об`єктів, які згідно з державним класифікатором будівель та споруд належать до будівель промислових;
- об`єктів, які згідно з державним класифікатором будівель та споруд належать до силосів для зерна та складських майданчиків (для зберігання сільськогосподарської продукції);
3) замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва;
4) пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію;
5) кошти, отримані як пайова участь, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту;
6) інформація щодо сплати пайової участі зазначається у декларації про готовність об`єкта до експлуатації або в акті готовності об`єкта до експлуатації.
Оскільки відповідачами договір про пайову участь з Одеською міською радою не укладено, а будівництво об`єкту розпочато 02.03.2020, у замовників виник обов`язок упродовж 10 днів після 02.03.2020 звернутись до Одеської міської ради із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва та після отримання розрахунку пайової участі щодо об`єкта будівництва сплатити її до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію.
Прокурор зазначає, що відповідачі, як замовники будівництва, повинні були солідарно сплатити кошти пайової участі у зв`язку із будівництвом об`єкта: "Нове будівництво пансіонату за адресою: м. Одеса, Київський район, вул. Авдєєва-Чорноморського, 7, зі знесенням існуючих на ділянці будівель і споруд".
Натомість, в порушення вимог вищевказаного Закону відповідачі не звернулись до органу місцевого самоврядування з питання визначення розміру пайової участі, як наслідок кошти до відповідного місцевого бюджету для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту не сплачено.
Підпунктом 1 пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX встановлено норматив розрахунку пайової участі для нежитлових будівель та споруд – 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, оскільки код ДК 018-2000 1211.2 "Пансіонати" належить до коду 12 "Будівлі нежитлові".
На запит окружної прокуратури від 25.09.2024 № 6783 Управління капітального будівництва Одеської міської ради листом від 09.10.2024 № 02 03/612 повідомило, що в порушення вимог Закону № 132 ІХ ТОВ "Амберелітбуд" та ОК "ЖБК "Пространство" не звернулись до органу місцевого самоврядування з питання визначення розміру пайової участі та, відповідно, вона не сплачувалась.
У відповідності до Закону № 132-ІХ проведено розрахунок пайової участі для ТОВ "Амберелітбуд" та ОК "ЖБК "Пространство" при будівництві пансіонату за адресою: м. Одеса, Київський район, вул. Авдєєва-Чорноморського, 7, зі знесенням існуючих на ділянці будівель і споруд, яка склала 6145849,24 (153646231,00 грн х 4 %, де: 153646231,00 грн – кошторисна вартість будівництва; 4 % – розмір залучення коштів для об`єктів нежитлового призначення згідно з Законом № 132-ІХ).
Також Управлінням повідомлено, що на адресу ТОВ "Амберелітбуд" та ОК "ЖБК "Пространство" було надіслано лист 17.06.2024 за № 02-05/450-09 з вимогою сплатити розмір пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси у розмірі 6145849,24 грн.
На адресу Управління 16.07.2024 надійшов лист від ТОВ "Амберелітбуд" від 04.07.2024 № 04/07-04 та 19.07.2024 від ОК "ЖБК "Пространство" від 15.07.2024 № 15/07-24-1, в яких відповідачі зазначають про відмову від сплати пайової участі.
Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Так, інфляційні втрати розраховано органом місцевого самоврядування за наступною формулою: [Інфляційне нарахування] = [Сума боргу] х [Сукупний індекс інфляції] - [Сума боргу].
Розрахунок інфляційних втрат за період з 30.05.2022 по 15.08.2025 складає 2396794,44 грн.
Розрахунок 3% річних здійснено за формулою: [Сума боргу] х [Відсоткова ставка] / 100 % х [Кількість днів прострочення] / [Кількість днів у році].
Період для нарахування 3% річних (з 30.05.2022 по 15.08.2025) складає – 1174 днів).
Враховуючи викладене, 3% річних за час прострочення складають 592527,22 грн. 
Таким чином, прокурор вважає, що загальна сума безпідставно збережених Товариством з обмеженою відповідальністю "Амберелітбуд" та Обслуговуючим кооперативом "Житлово-будівельний кооператив "Пространство" коштів пайової участі, враховуючи інфляційні втрати та 3% річних складає 9135170,90 грн, з яких: 6145849,24 грн - безпідставно збережені кошти пайової участі, 592527,22 грн - сума 3 % річних та 2396794,44 грн - сума інфляційних втрат.
Дані обставини стали підставою для звернення прокурора з позовною заявою до суду.
Таким чином, виник спір, який підлягає вирішенню у судовому порядку.
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги керівника Київської окружної прокуратури міста Одеси підлягають задоволенню, з таких підстав.
Щодо наявності у прокурора підстав для представництва інтересів держави.
Пунктом 3 ст. 131-1 Конституції України визначено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Відповідно до абз. 1 ч. 3 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Виходячи з системного аналізу наведених правових норм, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.
У постанові Верховного Суду від 08.02.2019 у справі № 915/20/18 суд касаційної інстанції зазначив, що інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також й у захисті прав та свобод місцевого самоврядування, яке не має загальнодержавного характеру, але спрямоване на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи.
У постанові від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що сам факт не звернення до суду ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси територіальної громади, свідчить про те, що зазначений орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.
Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 для підтвердження судом підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді у випадку, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган, достатнім є дотримання прокурором порядку повідомлення, передбаченого ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”, та відсутність самостійного звернення компетентного органу до суду з позовом в інтересах держави протягом розумного строку після отримання такого повідомлення.
Із змісту позовної заяви слідує, що прокурор в обґрунтування наявності підстав для представництва посилається на те, що на земельній ділянці комунальної власності відповідачами здійснено будівництво об`єкта “Нове будівництво пансіонату за адресою: м. Одеса, Київський район, вул. Авдєєва Чорноморського, 7, зі знесенням існуючих на ділянці будівель і споруд". Однак ними не було укладено з Радою відповідний договір про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури при будівництві об`єктів містобудування у місті Одесі, як і не було сплачено відповідну суму до місцевого бюджету до прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію. Внаслідок недоотримання коштів пайової участі значно недофінансуються проекти та програми створення і розвитку інженерно-транспортної, соціальної інфраструктури, що зумовлює погіршення рівня життя мешканців територіальної громади, адже несплата коштів пайової участі завдає шкоду місцевому бюджету і унеможливлює виконання органом місцевого самоврядування функцій з розвитку інфраструктури відповідної територіальної громади.
В Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування (стаття 7 Конституції України).
Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.
В силу статті 10 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Згідно зі статтею 16 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону.
Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
Статтею 181 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” передбачено, що орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.
В силу пункту 4-1 частини першої статті 71 Бюджетного кодексу України кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту спрямовуються до бюджету розвитку місцевого бюджету.
За умовами статті 60 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, зокрема, на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності.
Органам місцевого самоврядування надано широкі права для здійснення економічного і соціального розвитку на своїй території. Так, частинами першою та другою статті 143 Конституції України передбачено, зокрема, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.
Таким чином, завданням органу місцевого самоврядування є забезпечення раціонального використання майна та інших ресурсів, що перебувають у комунальній власності.
Для реалізації наданих повноважень місцеві ради мають право звертатися до суду та здійснювати інші функції і повноваження у спосіб, передбачений Конституцією та законами України.
Отже, уповноваженим державою органом у спірних правовідносинах є Одеська міська рада, яка є органом, що представляє інтереси жителів територіальної громади міста Одеси та діє в її інтересах у галузі бюджету, фінансів, цін та у галузі будівництва, а також яка відповідно до статті 181 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” має повноваження звертатись до суду з метою реалізації повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.
З матеріалів цієї справи слідує, що прокурор 25.09.2024 звернувся із запитом до Одеської міської ради, в якому повідомив про виявлені порушення щодо безпідставного збереження грошових коштів, призначених для сплати пайової участі ТОВ "Амберелітбуд" та ОК “ЖБК “Пространство” на користь територіальної громади м. Одеси у зв`язку з будівництвом об`єкта “Нове будівництво пансіонату за адресою: м. Одеса, Київський район, вул. Авдєєва-Чорноморського, 7, зі знесенням існуючих на ділянці будівель і споруд", неукладенням відповідного договору та ухиленням від сплати коштів пайової участі замовника будівництва у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Одеси до місцевого бюджету. У вказаному запиті прокурор просив надати інформацію щодо вжиття заходів на захист інтересів держави, у тому числі в судовому порядку.
Листом Управління капітального будівництва Одеської міської ради від 09.10.2024 № 02-03/612 на вказаний запит прокурора повідомлено, що кошти пайової участі добровільно відповідачами не сплачені, а тому з метою недопущення недотримання місцевим бюджетом грошових коштів на адресу Юридичного департаменту Одеської міської ради були надані всі наявні в управлінні матеріали для проведення позовної роботи.
В подальшому, листом Юридичного департаменту Одеської міської ради від 05.05.2025 за № 72-пр/вих повідомлено прокурора про те, що позови щодо стягнення коштів пайової участі з ТОВ "Амберелітбуд" та ОК “ЖБК “Пространство” не пред`являлись.
Отже, Одеською міською радою, як органом, уповноваженим на здійснення відповідних функцій держави у спірних правовідносинах, дій, спрямованих на здійснення захисту територіальної громади м. Одеси, вжито не було.
28 серпня 2025 року прокурор в порядку ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” направив Одеській міській раді відповідне повідомлення та 03.09.2025 звернувся до суду із цим позовом.
Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що у даному випадку прокурором підтверджені підстави для представництва інтересів держави особі Одеської міської ради і дотримано передбачений ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” порядок реалізації такого захисту.
Щодо суті спору.
Правові та організаційні основи містобудівної діяльності регламентовані Законом України “Про регулювання містобудівної діяльності”, що спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.
Відповідно до статті 1 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності” замовником будівництва визначається фізична або юридична особа, яка має намір забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.
Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності” плануванням і забудовою територій є діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів; реконструкцію існуючої забудови та територій; створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури.
До 01.01.2020 відносини щодо участі замовника будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту врегульовувалися приписами ст. 40 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності”.
За умовами ч. 2 ст. 40 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності” замовник будівництва, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.
Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності” полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.
Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію (частини 5, 9 ст. 40 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності”, чинної на момент виникнення спірних правовідносин).
Зі змісту ст. 40 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності” випливає, що у наведених у цьому Законі випадках перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту є обов`язком, а не правом забудовника, який виникає на підставі положень закону, а положення договору лише визначають суму, що належить до перерахування. 
Тому укладення в таких випадках договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, який опосередковує відповідний платіж, було обов`язковим на підставі закону.
Аналогічний правовий висновок викладений в постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2019 у справі № 911/594/18, від 22.08.2018 у справі № 339/388/16-ц, від 22.09.2021 у справі № 904/2258/20.
З матеріалів справи вбачається і учасниками справи не заперечується, що договір про сплату коштів пайової участі між Одеською міською радою та відповідачами (ТОВ "Амберелітбуд" та ОК "ЖБК "Пространство") не укладався.
Однак, відсутність укладеного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не усуває зобов`язання забудовника сплатити визначені суми, при цьому таке зобов`язання повинно бути виконане до прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію і спір у правовідносинах щодо сплати таких сум може виникнути лише щодо їх розміру.
Саме така правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 23.05.2024 у № 915/149/23, в межах якої також розглядався позов прокурора в інтересах держави в особі міської ради про стягнення грошових коштів пайової участі за відсутності укладеного між сторонами договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту.
Так, 01.01.2020 набули чинності норми Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні”, якими ст. 40 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності” виключено.
У пункті 2 Розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” вказаного Закону передбачено, що договори про сплату пайової участі, укладені до 01.01.2020, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.
Отже, за змістом Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні” і прикінцевих та перехідних положень до нього з 01.01.2020 у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх виконання, є лише договори про пайову участь, укладені до 01.01.2020.
Згідно зі ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Зовнішнім виразом зміни правового регулювання суспільних відносин є процес втрати чинності одними нормами та/або набуття чинності іншими.
Так, при набранні чинності новою нормою права передбачається розповсюдження дії цієї норми на майбутні права і обов`язки, а також на правові наслідки, які хоча й випливають із юридичних фактів, що виникли під час чинності попередньої норми права, проте настають після набрання чинності новою нормою права.
Водночас зміна правових норм і врегульованих ними суспільних відносин не завжди збігаються. У певних випадках після скасування нормативного акта має місце його застосування компетентними органами до тих відносин, які виникли до втрати ним чинності та продовжують існувати у подальшому. Такі правовідносини є триваючими. При цьому триваючі правовідносини повинні виникнути під час дії норми права, що їх регулює, та існувати після втрати нею чинності.
Стаття 40 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності” визначала зобов`язання замовника будівництва, який має намір забудови земельної ділянки, шляхом перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, де здійснюється будівництво, у строк до прийняття об`єкта в експлуатацію. Прийняття об`єкта в експлуатацію є строком, з якого вважається, що забудовник порушує зазначені зобов`язання. Одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України забудовник стає власником забудованого об`єкта, а відтак і правовідносини забудови земельної ділянки припиняються.
Аналізуючи правову природу цих правовідносин, можна зробити висновок, що з моменту завершення будівництва та прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію правовідносини забудови припиняються, тому не можна вважати, що на них поширюються положення ст. 40 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності” після втрати нею чинності.
Крім того, пунктом 2 Розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні” визначено, що ця норма права застосовується лише до договорів, які підписані до 01.01.2020. Саме у цьому випадку правовідносини з оплати участі в інфраструктурі населеного пункту є триваючими та до них можуть застосовуватись положення норми права, що втратила чинність. Якщо ж договори під час дії цієї норми укладено не було, то немає підстав вважати, що такі правовідносини виникли та тривають (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19).
У вищенаведеній постанові Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання відступу від правових позицій касаційних судів та визначаючи належний спосіб захисту порушеного права, наголосила на тому, що:
- з 01.01.2020 скасовано дію ст. 40 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності”, яка передбачала обов`язкове укладення договору, тому визнання судом договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладеним та встановлення цивільних прав та обов`язків сторін договору на майбутнє на підставі нормативно-правового акта, який було скасовано, суперечитиме принципу правової визначеності та не дозволить суду захистити право сторони належним способом. Відтак якщо на час здачі новозбудованого об`єкта до експлуатації або ухвалення судового рішення було скасовано норму статті закону, яка зобов`язувала укласти договір про участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, то суд не має підстав для задоволення позову обраним позивачем способом, а саме: зобов`язати укласти договір або визнати договір укладеним;
- у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.07.2020 у справі № 909/1143/19, від 30.09.2020 у справі № 904/4442/19, від 04.02.2021 у справі № 904/2468/19 та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27.05.2021 у справі № 201/14195/18 суди розглянули спори про визнання укладеним договору про пайову участь замовника будівництва у створенні та розвитку інфраструктури населеного пункту при чинності на час виникнення спірних правовідносин та на момент звернення позивача до суду норми ст. 40 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності”, яка зобов`язувала замовника будівництва укласти вказаний договір, однак за відсутності вказаної норми на час розгляду справи. Водночас у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.01.2021 у справі № 922/267/20 та від 23.03.2021 у справі № 904/454/18 суди розглянули вказані вище спори при втраті чинності норми ст. 40 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності” ще на час звернення позивача до суду, однак вона також була чинною на час виникнення спірних правовідносин;
- відмовляючи у задоволенні позовних вимог, касаційні суди дійшли висновку про те, що необхідною умовою для укладення договору за рішенням суду є наявність на час виникнення правовідносин відповідних положень закону про обов`язковість укладення договору. Однак, оскільки станом на час розгляду справи відсутнє положення закону, яке б зобов`язувало відповідача укласти з позивачем договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, суд не наділений повноваженнями визнати укладеним такий договір, обов`язковість якого для відповідача законом не передбачена;
- зазначені висновки касаційного суду узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у цій справі, а тому підстав для відступу від правових висновків Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду немає;
- у зв`язку з відмовою забудовника від укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту права органу місцевого самоврядування на отримання коштів на розвиток інфраструктури населеного пункту є порушеними і в органу місцевого самоврядування виникає право вимагати стягнення коштів, обов`язок сплати яких був встановлений законом. У такому разі суд має виходити з того, що замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а отже, зобов`язаний повернути ці кошти на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України;
- у разі порушення зобов`язання з боку замовника будівництва щодо участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту у правовідносинах, які виникли до внесення змін у законодавство щодо скасування обов`язку замовника будівництва укласти відповідний договір, орган місцевого самоврядування вправі звертатись з позовом до замовника будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів. Саме такий спосіб захисту буде ефективним та призведе до поновлення порушеного права органу місцевого самоврядування.
Приписами ст. 40 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності” було визначено обов`язок у передбачених цим Законом випадках щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту до прийняття такого об`єкта в експлуатацію, а також обов`язок щодо укладення відповідного договору про пайову участь, положеннями якого мала бути визначеною належна до перерахування сума (розмір пайової участі).
При цьому, ч. 9 ст. 40 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності” було передбачено, що договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.
Між тим, відповідно до Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні” ст. 40 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності” було виключено з 01.01.2020.
Таким чином, починаючи з 01.01.2020, передбачений до цього ст. 40 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності” обов`язок замовників забудови земельної ділянки у населеному пункті щодо необхідності укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту перестав існувати.
Разом з тим, законодавцем під час внесення змін до Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності” (шляхом виключення ст. 40 вказаного Закону на підставі Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні”) було чітко встановлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (абзац другий пункт 2 Розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні”) у таких розмірах та порядку:
1) розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом):
- для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта; 
- для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування;
3) замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва;
4) пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію;
5) кошти, отримані як пайова участь, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту;
6) інформація щодо сплати пайової участі зазначається у декларації про готовність об`єкта до експлуатації або в акті готовності об`єкта до експлуатації.
Судом встановлено, що передбачений Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні” порядок пайової участі замовника будівництва було впроваджено законодавцем для: (1) об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01.01.2020 не були укладені; (2) об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році.
У вказаних двох випадках, враховуючи вимоги пп. 3, 4 абз. 2 п. 2 Розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні”, замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, а також сплатити пайову участь грошовими коштами до прийняття цього об`єкта в експлуатацію.
Системний аналіз зазначених норм та обставин дає підстави для висновку, що обов`язок замовника будівництва щодо звернення у 2020 році до відповідного органу місцевого самоврядування з заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва виникає: для об`єктів, будівництво яких розпочато у попередні роки, якщо станом на 01.01.2020 вони не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені, - протягом 10 робочих днів після 01.01.2020; для об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році, - протягом 10 робочих днів після початку такого будівництва.
Наведене свідчить про те, що норми абз. 1 та 2 п. 2 Розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні” не перебувають у взаємозв`язку та не є взаємодоповнюючими.
Аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена в постановах від 20.07.2022 у справі № 910/9548/21, від 13.12.2022 у справі № 910/21307/21, від 20.02.2024 у справі № 910/20216/21 та від 23.05.2024 у справі № 915/149/23.
Як зазначалося вище, будівництво відповідачами об`єкту було розпочато у 2020 році, а саме 02.03.2020, а тому у відповідачів, як замовників, виник обов`язок протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до Ради із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва та після отримання розрахунку пайової участі щодо об`єкта будівництва сплатити її до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію.
Натомість, у матеріалах справи відсутні та відповідачами до місцевого господарського суду не подано жодного доказу на підтвердження звернення до Ради протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта з заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, як і не надано доказів сплати пайової участі.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги керівника Київської окружної прокуратури міста Одеси в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Амберелітбуд" та Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Пространство" суми безпідставно збережених коштів пайової участі у розмірі 6145849,24 грн є доведеними і обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог в частині стягнення суми інфляційних втрат у розмірі 2396794,44 грн та суми 3% річних у розмірі 592527,22 грн, суд дійшов до таких висновків.
Відповідно до ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).
Відповідно до ч. 2 ст. 536 ЦК України розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Разом з тим, сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.
Отже при нарахуванні інфляційних втрат та 3% річних основними складовими частинами нарахування є сума заборгованості, період заборгованості та розмір процентів та коефіцієнтів, які діють у такий період.
З урахуванням постанови Верховного Суду від 05.05.2022 у справі № 925/683/21, інфляційні нарахування та 3 % річних підлягають нарахуванню з моменту прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.
Судом перевірено правильність виконаних прокурором розрахунків 3% річних та інфляційних втрат (т. 1, а.с. 4-5), та встановлено, що вони є вірними.
За таких обставин, позовні вимоги щодо стягнення з відповідачів суми 3% річних у розмірі 592527,22 грн та інфляційних втрат у розмірі 2396794,44 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Щодо солідарного стягнення, суд дійшов до наступних висновків.
Суд зазначає, що вимога про стягнення боргу заявлена до двох відповідачів, тобто є солідарною.
За змістом частини 2 статті 510 ЦК України у зобов`язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб.
Загальне правило виконання зобов`язання при множинності осіб у ньому передбачено статтею 540 ЦК України.
Так, згідно норм вказаної статті якщо у зобов`язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.
Водночас, відповідно до статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.
У разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо (частина 1 статті 543 Цивільно кодексу України).
Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі.
Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
В матеріалах справи наявний сертифікат № ОД122220422486, яким засвідчено відповідність закінченого будівництвом об`єкта "Нове будівництво пансіонату за адресою: м. Одеса, Київський район, вул. Авдєєва-Чорноморського, 7, зі знесенням існуючих на ділянці будівель і споруд", проектній документації та підтверджено його готовність до експлуатації. Відповідно до вказаного сертифікату, замовниками будівництва є - Товариство з обмеженою відповідальністю "Амберелітбуд" (код ЄДРПОУ 41143173) та Обслуговуючий кооператив "Житлово-будівельний кооператив "Пространство" (код ЄДРПОУ 43376403).
Таким чином, згідно з нормою статті 541 ЦК України у відповідачів наявний солідарний обов`язок з повернення позивачу коштів пайової участі у зв`язку з неподільністю предмета зобов`язання.
З урахуванням вищевикладеного, підлягає солідарному стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю "Амберелітбуд" та Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Пространство" на користь Одеської міської ради безпідставно збережені кошти пайової участі у розмірі 6145849,24 грн, інфляційні втрати у розмірі 2396794,44 грн та 3 % річних у розмірі 592527,22 грн.
Щодо посилання відповідачів на звільнення від сплати коштів пайової участі замовників об`єктів будівництва, у зв`язку з спорудженням на цій земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури, суд зазначає наступне.
Частиною 3 ст. 2 ГПК України встановлено, що однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.
Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.
Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.
Частиною 1 ст. 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу ч. 1 ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 14 ГПК України).
Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.
Вищевикладене повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі № 920/528/19.
Так, відповідно до ч. 4 ст. 40 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності” (в редакції до 01.01.2020) пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не залучаються замовники у разі будівництва об`єктів будівництва за умови спорудження на цій земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури.
Верховний Суд у постанові від 09.07.2020 у справі № 910/9641/19 зазначив, що зазначена норма застосовується у випадку, коли замовник будівництва об`єкта основного призначення на виділеній йому під таке будівництво земельній ділянці одночасно з будівництвом об`єкта споруджує на цій земельній ділянці об`єкт соціальної інфраструктури, який призначений для обслуговування мешканців відповідного мікрорайону чи району - дошкільний чи навчальний заклад, заклади медичного чи оздоровчого призначення, центри соціальної реабілітації чи соціальної допомоги, інтернати, будинки пристарілих, соціальні аптеки, будівлі побутового обслуговування, громадського харчування тощо, які замовник будівництва погоджується збудувати добровільно за погодженням із органом місцевого самоврядування в рамках планового забезпечення відповідної території (мікрорайону, району) необхідним елементом соціальної інфраструктури згідно з відповідною затвердженою містобудівною документацією на місцевому рівні (генеральний план населеного пункту, план зонування території, детальний план території).
Натомість, жодних підтверджень факту наявності будівництва будь-якої соціальної сфери у дозволі на виконання будівельних робіт та актах готовності об`єкту до експлуатації передбачено (зазначено) не було.
У акті про готовність об`єктів до експлуатації № AC01:9550-2692-4168-9133 від 21.04.2022 взагалі було вказано, що замовники звільняються від сплати коштів пайової участі на підставі пункту 13 розділу І Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні”, а не на підставі п.п. 6 п. 2 розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” цього Закону (у зв`язку з будівництвом на земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури).
Щодо наданого відповідачами копії плану “Нове будівництво пансіонату за адресою: м. Одеса, Київський район, вул. Авдєєва-Чорноморського, 7, із знесенням існуючих на ділянці будівель і споруд” (т. 2, а.с. 40-56), суд погоджується з доводами та аргументами прокурора про те, що відповідачами не надано доказів, які б свідчили про будівництво та введення в експлуатацію будь-яких об`єктів соціальної інфраструктури згідно відповідних ДБН, що надає підстави для застосування пільги зі сплати коштів пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури, а тому відповідачами самовільно визначено приміщення першого поверху першої секції об`єкту: «Нове будівництво пансіонату за адресою: м. Одеса, Київський район, вул. Авдєєва-Чорноморського, 7, зі знесенням існуючих на ділянці будівель і споруд», а саме тренажерної зали (46,65 кв.м.), дитячої кімнати (71,93 кв.м.), медпункту (37,89 кв.м., як об`єкти соціальної інфраструктури.
В матеріалах справи відсутні докази того, що будь-якою особою оформлено право власності на такий об`єкта нерухомості, як навчальний заклад, заклад культури, фізичної культури і спорту, тощо.
Крім того, відповідно Державного класифікатора будівель та споруд, об`єкт будівництва, збудований відповідачами, віднесено до пансіонатів (код 1211.4, підрозділ будівлі готельні), однак будівлі, що використовуються для функціональної реабілітації класифікуються за іншим кодом (за кодом 1264 - Будівлі закладів охорони здоров`я та соціального захисту населення). 
Жодних доказів того, що у складі спірного об`єкту нерухомості введено в експлуатацію об`єкт з таким функціональним призначенням, відповідачами також надано не було.
За таких обставин, суд зазначає про недоведеність матеріалами справи відсутності у відповідачів обов`язку зі сплати пайової участі в силу закону.
Щодо посилань відповідача-2 у відзиві на додаткову угоду від 29.01.2020 № 29/01/2020, згідно якої всі питання пайової участі віднесені до компетенції ТОВ «Амберелтібуд», суд зазначає наступне.
Суд звертає увагу, що відповідачами у справі не надано договору № 2401-АЧ-ПУ про пайову участь у будівництві об`єктів нерухомого майна від 24.01.2020, до якого нібито укладено додаткову угоду № 29/01/2020 від 29.01.2020, на яку посилається відповідача-2 в частині покладення виключно на ТОВ «Амберелітбуд» обов`язку зі сплати пайової участі.
Таким чином, достеменно невідомо, чи взагалі укладався такий договір, між якими суб`єктами, стосовно яких прав та обов`язків сторін його укладено, у зв`язку з чим надати об`єктивну оцінку додатковій угоді та відповідно прийняти її як доказ за відсутності основного договору неможливо, адже додаткова угода є правочином, який змінює або доповнює вже існуючий договір, а отже, вимагає наявності цього договору для свого існування та юридичної сили.
Крім того, згідно даних Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, акт готовності об`єкту до експлуатації від 21.04.2022, підписаний від імені замовників будівництва ТОВ «Амберелітбуд» та ОК «ЖБК «Пространство». Водночас цими ж замовниками, згідно п. 3 акту готовності об`єкту до експлуатації наказами від 20.02.2020 № 20.02 та № 20.2.1 від 20.02.2020 затверджено проєктну документацію.
Надалі на підставі вказаного акту готовності об`єкту до експлуатації 30.05.2022 Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради видано сертифікат про готовність об`єкта до експлуатації № ОД 122220422486, де замовниками об`єкта зазначено: ТОВ «Амберелітбуд» та ОК «ЖБК «Пространство».
Таким чином, підтверджено, що обидва відповідачі - ТОВ «Амберелітбуд» та ОК «ЖБК «Пространство» були замовниками будівництва, однак безпідставно не сплатили грошові кошти у якості пайової участі замовників будівництва у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури на користь Одеської міської ради у зв`язку із будівництвом об`єкта за адресою: м. Одеса, вул. Авдєєва-Чорноморського, 7. 
Таким чином, оскільки на період будівництва об`єкта за адресою: м. Одеса, вул. Авдєєва-Чорноморського, 7, та станом на дату введення об`єкта будівництва в експлуатацію, функції замовників будівництва належали обом відповідачам, то зобов`язання щодо сплати коштів пайової участі також солідарно несуть відповідачі - ТОВ «Амберелітбуд» та ОК «ЖБК «Пространство».
Інші доводи відповідачів, викладені ними у заявах по суті справи в частині невизнання позовних вимог, підлягають відхиленню, як такі, що не відповідають чинному законодавству, не ґрунтуються на належних доказах і спростовуються фактично встановленими судом обставинами та матеріалами справи.
Відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
За приписами статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.
Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати прокуратури по сплаті судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 1211,20 грн та по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 109622,05 грн покладаються на відповідачів.
Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд
УХВАЛИВ:
1. Позов задовольнити повністю.
2. Стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "Амберелітбуд" (65016, м. Одеса, вул. Одеської громади, 7; код ЄДРПОУ 41143173) та Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Пространство" (65026, м. Одеса, вул. Святослава Караванського, 22; код ЄДРПОУ 43376403) на користь Одеської міської ради кошти у сумі 9135170,90 грн, з яких: 6145849,24 грн – безпідставно збережені кошти пайової участі, 2396794,44 грн – інфляційні втрати, 592527,22 грн – 3 % річних.
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Амберелітбуд" (65016, м. Одеса, вул. Одеської громади, 7; код ЄДРПОУ 41143173) на користь Одеської обласної прокуратури (65026, м. Одеса, вул. Італійська, 3, код ЄДРПОУ 03528552, р/р № UA808201720343100002000000564 в ДКСУ м. Київ, МФО 820172) судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 54811,03 грн та судові витрати по сплаті судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 605,60 грн.
4. Стягнути з Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Пространство" (65026, м. Одеса, вул. Святослава Караванського, 22; код ЄДРПОУ 43376403) на користь Одеської обласної прокуратури (65026, м. Одеса, вул. Італійська, 3, код ЄДРПОУ 03528552, р/р № UA808201720343100002000000564 в ДКСУ м. Київ, МФО 820172) судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 54811,03 грн та судові витрати по сплаті судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 605,60 грн
5. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги у строки, визначені ст. 256 ГПК України.
Повне рішення складено 10.02.2026.

Суддя Нікітенко С.В.