Справа № 717/1202/24
Провадження № 22-ц/801/151/2026
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Фанда О. А.
Доповідач:Голота Л. О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 року	Справа № 717/1202/24	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючого судді Голоти Л. О. (суддя – доповідач),
суддів Копаничук С.Г., Оніщука В.В.,
розглянув у порядку письмового провадження справу № 717/1202/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 
за апеляційною скаргою Редьки Михайла Григоровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 23.10.2025, ухвалене у складі судді Бондаренко О.І. в приміщенні суду в м. Вінниця, - 

в с т а н о в и в :

16.05.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі – ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернулося до суду з позовом (вх № 3152) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просило : (1) стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованість за кредитним договором № 3014515 в загальній сумі 79451 грн 00 коп, з них : 10000 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 69451 сума заборгованості за процентами; (2) стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» понесені судові витрати в розмірі 3028 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 23.06.2022 між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 3014515.
19.10.2023 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу №19102023, у відповідності до умов якого ТОВ «Лінеура Україна» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Лінеура Україна» права вимоги до боржників, вказаними у Реєстрі боржників. Відповідно до Реєстру боржників від 19.10.2023 до договору факторингу № 19102023 від 19.10.2023, ТОВ «ФК ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором в сумі 79451 грн, з яких: 10 000 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 69451 грн сума заборгованості за процентами. 
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 23.10.2025 позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» суму заборгованості за кредитним договором № 3014515 від 23.06.2022 в сумі 79451 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» понесені судові витрати в розмірі 3028 грн.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Редькою М.Г., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить : скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову; стягнути з позивача на користь відповідача судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3633,60 грн.
Основними доводами апеляційної скарги є те, що (1) надана позивачем суду роздруківка тексту кредитного договору не може вважатися електронним документом (копіями електронних документів) в розумінні частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», оскільки не містить електронного підпису , який є обов`язковим реквізитом електронного документа; (2) позивачем не надано доказів оплати набуття права вимоги; (3) суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивачем не надано первинних бухгалтерських документів, що робить неможливим встановлення періоду за яким утворилась заборгованість, порядок її нарахування тощо; (4) відповідач перебуває на військовій службі за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 з 9.11.2022 по теперішній час, а тому на відповідача з 23.04.2021 поширилися пільги, передбачені п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та не повинні нараховуватися штрафні санкції, пеня та проценти за користування кредитом за весь час його призову.
1.12.2025 до Вінницького апеляційного суду надійшов відзив (вх № 13511/25) ТОВ «ФК «ЄАПБ», в якому, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Щодо розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції. 
Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
ОСОБА_1 , в інтересах якого діє  ОСОБА_2 , подано апеляційну скаргу на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 23.10.2025 у справі з ціною позову (79451 грн), що є менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (99840 грн).
Перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).
Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 756/1529/15-ц).
Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України. 
У справі встановлено наступні обставини.
23.06.2022 між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 3014515, відповідно до якого : на умовах, встановлених договором, товариство зобов`язується надати клієнту грошові кошти в гривні (далі – кредит) на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов?язки, передбачені договору; тип кредиту – кредит. Сума кредиту (загальний розмір) складає 10000 грн (п.1.2); строк кредиту (352 днів) (п.1.3); тип процентної ставки – фіксована. За користування кредитом нараховуються проценти на таких умовах : стандартна процентна ставка становить 1,99 % в день та застосовується в межах всього строку кредиту, вказаного в п. 1.3 цього договору (п.1.4.1) /а. с. 8-14/.
Відповідно до довідки ТОВ «УПР» від 27.02.2024 № 1281/2702, 23.06.2022 10:01:06 перераховано кошти на платіжну карту на суму 10040 грн маска картки НОМЕР_2 , номер транзаакції в системі iPay.ua – 152587324 /а. с. 49, 118/. 
На аркушах справи 5-6 міститься копія паспорта споживчого кредиту.
На аркуші справи 7 знаходиться додаток № 1 до договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 3014515 від 23.06.2022.
19.10.2023 між ТОВ «Лінеура Україна» та «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу №19102023, у відповідності до умов якого ТОВ «Лінеура Україна» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Лінеура Україна» права вимоги до боржників, вказаними у Реєстрі боржників /а. с. 15-17/.
На аркуші справи 18 знаходиться копія акта прийому-передачі Реєстру Боржників за договором факторингу № 19102023 від 19.10.2023.
Відповідно до Реєстру боржників від 19.10.2023 до договору факторингу № 19102023 від 19.10.2023, ТОВ «ФК ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором в сумі 79451 грн, з яких: 10 000 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 69451 грн сума заборгованості за процентами /а. с. 19, 119-120/.
На аркуші справи 121 міститься платіжна інструкція від 24.10.2023 № 20375, відповідно до якої ТОВ «ФК «ЄАПБ» здійснила оплату ТОВ «Лінеура Україна» за відступлення права вимоги згідно договору факторингу № 19102023 від 19.10.2023.
Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № 3014515 від 23.06.2022 про надання коштів на умовах споживчого кредиту станом на 19.10.2023 розмір заборгованості  ОСОБА_1 за кредитним договором становить 79451 грн, з яких: 10 000 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 69451 грн сума заборгованості за процентами (за період з 23.06.2022 по 7.06.2023) /а. с. 20-23, 122-128/.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 79451 грн.
Висновки суду першої інстанції зроблені за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне.
Щодо кредитного договору № 3014515 від 23.06.2022, укладеного між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 ..
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України.
Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).
У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного Кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.
У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).
Договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та/або супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію"). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами (частина перша статті 13 Закону України «Про споживче кредитування»).
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Як установлено судом першої інстанції, 23.06.2022 між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 3014515, який підписано відповідачем електронним підписом M026 23.06.2022 09:59:57 /а. с. 8-14 зворотна сторона/.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 7.10.2020 по справі № 127/33824/19 зроблено правовий висновок, що без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, а кредитні кошти не були б перераховані відповідачу.
Доказів протилежного матеріали справи не містять, відповідачем таких не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність позивачем укладання кредитного договору № 3014515 від 23.06.2022 між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 ..
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблений висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Доводи апеляційної скарги про те, що надана позивачем суду роздруківка тексту кредитного договору не може вважатися електронним документом (копіями електронних документів) в розумінні частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», оскільки не містить електронного підпису , який є обов`язковим реквізитом електронного документа, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне. 
У постанові ВС від 31.01.2024 у справі № 671/1832/20 зазначено, що отримання кредитних коштів не позивачем, а перерахування їх відповідачем на банківську карту ОСОБА_2 не може розцінюватись як доказ неукладення та/або непідписання вказаного договору. Ця обставина пов`язана з виконанням договору. Кредитний договір, укладений в електронній формі через інформаційнотелекомунікаційну систему кредитодавця з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, є дійсним та рівнозначним договору в письмовій формі. Для підтвердження укладення такого договору достатньо доказів проходження позичальником процедури ідентифікації (надання паспортних даних, ІПН, телефону, email) та підписання договору шляхом введення одноразового ідентифікатора.
Укладання кредитного договору в електронному вигляді регулюється Законом України «Про електронну комерцію». Такий договір укладається шляхом акцепту оферти через інформаційно-телекомунікаційну систему, із застосуванням електронного підпису, зокрема — одноразового ідентифікатора. Електронний договір, підписаний у передбаченому законом порядку, прирівнюється до письмового.
Особа, що укладає електронний договір, має бути ідентифікована за допомогою особистих даних (паспорт, ІПН, телефон, банківська картка тощо). Відповідно до законодавства, факт входу користувача в особистий кабінет, подання заявки, акцепт умов та підтвердження через одноразовий ідентифікатор свідчать про волевиявлення на укладення договору.
Відповідачем не надано доказів, що у цій справі кредитний договір був укладений з порушенням вимог законодавства.
Щодо відступлення права вимоги за договором факторингу № 19102023 від 19.10.2023, укладеного між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «ЄАПБ».
Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, як передбачено статтею 11 ЦК України.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Поряд з цим, право грошової вимоги до боржника може бути відступлене також на підставі договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Статтею 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
У постанові Верховного Суду від 24.12.2019 у справі № 668/7544/15-ц зазначено, що: «за приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України).
Тлумачення статті 516, частини другої статті 517 ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним (Постанові Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 2-2035/11, постанова Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі № 6-979цс15).
Суд першої інстанції зробив правильний висновок, з яким погоджується також суд апеляційної інстанції, про те, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» доведено набуття права вимоги за кредитним договором № 3014515 від 23.06.2022, укладеним між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 , що підтверджується копією договору факторингу №19102023 від 19.10.2023 /а. с. 15-17/, копією акта прийому-передачі Реєстру Боржників за договором факторингу № 19102023 від 19.10.2023 /а. с. 18/; копією Реєстру боржників від 19.10.2023 до договору факторингу № 19102023 від 19.10.2023 /а. с. 19, 119-120/, копією платіжної інструкції від 24.10.2023 № 20375 /а. с. 121/.
Доказів того, що договір факторингу № 3014515 від 23.06.2022, укладеного міжТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «ЄАПБ», визнаний недійсним суду не надано, а тому колегія суддів вважає, що позивачем надано докази, які підтверджують ту обставину, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло статус нового кредитора за кредитним договором № 3014515 від 23.06.2022
З огляду на зазначене вище, аргументи апеляційної скарги про те, щопозивачем не надано доказів оплати набуття права вимоги є безпідставними.
Щодо розміру заборгованості.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У постанові Верховного Суду від 9.01.2020 у справі № 643/5521/19) зазначено, що: в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про доведеність позивачем розміру заборгованості по тілу кредиту в розмірі 10000 грн, оскільки факт надання кредиту підтверджується довідкою ТОВ «УПР» від 27.02.2024 № 1281/2702, відповідно до якої 23.06.2022 10:01:06 перераховано кошти на платіжну карту на суму 10000 грн маска картки НОМЕР_2 , номер транзаакції в системі iPay.ua – НОМЕР_3 /а. с. 49/. Зазначений доказ не спростовано відповідачем, виписки по рахунку на спростування зазначеної довідки відповідачем не надано. 
В апеляційній скарзі  ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 ,заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначає про те, що заборгованість за відсотками за період з 23.06.2022 по 10.06.2023 не підлягає стягненню, оскільки нарахована за період, під час якого на відповідача розповсюджуються положення частини п`ятнадцятоїстатті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». 
Колегія суддів відхиляє наведені аргументи апеляційної скарги з огляду на наступне.
Відповідно до частини п`ятнадцятої статті 14 Закону України «Про військовий і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля, а також крім кредитних договорів щодо придбання та встановлення фотоелектричних модулів та/або вітрових електроустановок разом із гібридними інверторами та установками зберігання енергії, проценти за якими можуть бути погашені чи компенсовані за рахунок третіх осіб або держави.
Верховний Суд у постанові від 15.07.2020 у справі № 199/3051/14 виклав висновок про перелік необхідних документів доведеності статусу особи, яка має право на пільги, визначені пунктом 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей». У цій постанові Верховний Суд зазначив, що Національний банк України листом від 02.09.2014 № 18-112/48620 надав роз`яснення, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21.08.2014 № 322/2/7142. Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів - витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною. На вказані пільги мають право лише мобілізовані позичальники.
У постанові ВСУ від 4.09.2024 у справі № 426/4264/19 зазначено, що положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» стосуються виключно мобілізованих позичальників. Водночас вказаний закон не містить норм, які б звільняли позичальника від нарахування штрафів, пені та процентів за користування кредитом протягом особливого періоду у зв`язку з наявністю у нього статусу учасника бойових дій. Положення Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не містять норм, які б звільняли позичальника від нарахування штрафів, пені та процентів за користування кредитом протягом особливого періоду у зв`язку з наявністю у нього статусу учасника бойових дій.
На підтвердження обставин розповсюдження на відповідача положень пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» апеляційному суду надано, зокрема : копію довідки військової частини НОМЕР_1 від 1.10.2024 № 4910 та від 23.10.2025 № 6171, відповідно до якої старший сержант ОСОБА_1 перебуває на військовій службі за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 з 9.11.2022 (наказ командира військової частини НОМЕР_1 № 330) (по стройовій частині) від 10.11.2022), по теперішній час /а. с. 16, 170).
Крім того, що відповідачем не надано доказів на підтвердження у нього статусу призваного (мобілізованого) на військову службу (оскільки він проходить таку військову службу за контрактом), суд апеляційної інстанції наголошує також на тому, що встановлено спеціальний позасудовий порядок застосування відповідної пільги через звернення позичальника з відповідним пакетом документів до установи банку. Доказів звернення з такими документами до кредитора відповідач суду не надав. У випадку незастосування банком чи іншою фінансовою установою пільги за наявності передбачених для цього законом умов, спір може бути вирішений судом.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не звернув увагу, що позивачем не надано первинних бухгалтерських документів, що робить неможливим встановити за який період утворилась заборгованість, порядок її нарахування тощо, колегія суддів не вважає такими, що спростовують правильні висновки суду першої інстанції, оскільки 23.06.2022 між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 3014515, відповідно до якого : на умовах, встановлених договором, товариство зобов`язується надати клієнту грошові кошти в гривні (далі – кредит) на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договору; тип кредиту – кредит. Сума кредиту (загальний розмір) складає 10000 грн (п.1.2); строк кредиту (352 днів) (п.1.3); тип процентної ставки – фіксована. За користування кредитом нараховуються проценти на таких умовах : стандартна процентна ставка становить 1,99 % в день та застосовується в межах всього строку кредиту, вказаного в п. 1.3 цього договору (п.1.4.1) /а. с. 8-14/.
Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № 3014515 від 23.06.2022 про надання коштів на умовах споживчого кредиту станом на 19.10.2023 розмір заборгованості  ОСОБА_1 за кредитним договором становить 79451 грн, з яких: 10 000 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 69451 грн сума заборгованості за процентами (за період з 23.06.2022 по 7.06.2023) /а. с. 20-23, 122-128/. Розрахунок процентів (10000 х 1,99 % = 199 х 349 (днів) = 69451).
Позивачем доведено, що розмір заборгованості нараховано відповідно до договору № 3014515 від 23.06.2022, в межах строку кредитування.
Власного розрахунку на спростування розміру заборгованості відповідачем не надано. 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильні висновки суду першої інстанції, з якими погоджується апеляційний суд.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.
Щодо розподілу судових витрат.
Згідно з частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для розподілу судових витрат, понесених відповідачем у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, - 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Редьки Михайла Григоровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 23.10.2025 у даній справі залишено без змін. 
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції залишити за відповідачем.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя   Л. О. Голота

Судді: С. Г. Копаничук

В. В. Оніщук