ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

28 січня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/32036/24	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Сафронової С.В., Ясенової Т.І., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної установи «Криворізька виправна колонія (№80)» на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2025 року в адміністративній справі №160/32036/24 (головуючий суддя першої інстанції - Ремез К.І.) за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Криворізька виправна колонія (№80)» про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :
Позивач 02.12.2024 року звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Державної установи «Криворізька виправна колонія (№80)», в якому просив:
- визнати протиправними дії Державної установи «Криворізька виправна колонія (№80)» щодо невиплати йому всіх сум, що належали в день звільнення зі служби;
- стягнути з Державної установи «Криворізька виправна колонія (№80)» на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу в порушення ст.117 КЗпП не виплачено середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2025 року адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправними дії Державної установи «Криворізька виправна колонія (№80)» щодо невиплати всіх сум, що належали в день звільнення зі служби.
Стягнуто з Державної установи «Криворізька виправна колонія (№80)» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у сумі 134015,70 грн..

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції є не обґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що відповідач є бюджетною установою, яка в повному обсязі фінансується за рахунок коштів Державного бюджету України і діє відповідно до вимог Бюджетного кодексу України, який регламентує фінансову діяльність таких суб`єктів господарської діяльності. Зазначає, що посилання у позовній заяві на три різні виплати, які були виплачені в різний період, є важливою обставиною, яка судом першої інстанції не була прийнята до уваги та не врахована при розрахунку задоволеної суми позовних вимог. Зазначає, що на момент звільнення позивача зі служби додаткова винагорода, передбачена постановою КМУ №168 не була нарахована, та не підлягала виплаті у день звільнення, оскільки з позовом про стягнення даної виплати позивач звернувся до суду через тривалий час після звільнення. Наголошує, що заборгованості з наведених у позові підстав на момент звільнення позивача не було, а тому немає підстав застосовувати положенням ст.ст. 116 та 117 КЗпП України. Будь-яких інших виплат, які мають бути виплаченими особам рядового і начальницького складу до дня звільнення зі служби в разі звільнення з органів Державно-виконавчої служби України, Постановою №925 не передбачено. Відповідач вказує, що грошова компенсація за неотримане речове майно виплачується не раніше звільнення зі служби та на підставі заяви, а отже речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю. Також відповідач не погоджується з розрахунком суми, яка підлягає стягненню на користь позивача.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
У період з 24.06.2025 року по 27.06.2025 року та з 24.07.2025 року по 29.07.2025 року суддя-доповідач Юрко І.В. перебувала у відпустці. У період з 01.09.2025 року по 15.09.2025 року суддя-доповідач Юрко І.В. перебувала у відпустці. У період з 24.09.2025 року по 11.11.2025 року та з 13.11.2025 року по 09.12.2025 року суддя-доповідач Юрко І.В. перебувала на лікарняному. У період з 29.12.2025 року по 11.01.2026 року суддя-доповідач Юрко І.В. перебувала у відпустці.
Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу, встановила наступне. 
Позивач - ОСОБА_1 в період з 13.06.1997 року по 30.06.2023 року проходив службу у ДУ «Криворізька виправна колонія (№80)».
Згідно повідомлення №109/ОС-23 від 29.06.2023 року ОСОБА_1 звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі на підставі п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) та встановлено вислугу років на день звільнення.
Згідно тексту позову, при звільненні з позивачем не було здійснено повного розрахунку виплати грошового забезпечення.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно наказу №109/ОС-23 від 29.06.2023 підполковнику внутрішньої служби ОСОБА_1 , черговий помічник начальника установи, встановлено нарахувати та здійснити виплату одноразової грошової допомоги при звільненні відповідно до стажу календарної служби за 37 років. 
Виплата одноразової грошової допомоги при звільненні здійснена 31.07.2023 року в сумі 394120,79 грн., що сторонами не заперечується.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.04.2024 року у справі №160/5463/24 зобов`язано Державну установу «Криворізька виправна колонія (№80)» здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди в розмірі, що передбачена постановою КМУ №168 від 28.02.2022 року за період з 11.03.2022 по 18.07.2022 із розрахунку 30000 грн. на місяць, з врахуванням фактично виплачених сум; здійснити перерахунок та виплату додаткової винагороди в розмірі, що передбачена постановою КМУ №168 від 28.02.2022 за період з 19.07.2022 по 17.10.2022 із розрахунку 30000 грн. на місяць відповідно відпрацьованого часу; зобов`язано здійснити виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна в сумі 21637,56 грн., передбаченої постановою КМУ №578 від 14.08.2013.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 17.07.2024 рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.04.2024 у справі №160/5463/24 скасовано в частині позовних вимог щодо нарахування та виплати додаткової винагороди за період з 19.07.2022 по 17.10.2022, ухвалено в цій частині нове рішення, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної установи «Криворізька виправна колонія (№80)» про визнання протиправними дій щодо не нарахування та не виплати в день звільнення додаткової винагороди в розмірі, що передбачена постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022, за період з 19.07.2022 по 17.10.2022 із розрахунку 30000 грн. на місяць відповідно відпрацьованого часу; зобов`язання здійснити перерахунок та виплату додаткової винагороди в розмірі, що передбачена постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022, за період з 19.07.2022 по 17.10.2022 із розрахунку 30000 грн. на місяць відповідно відпрацьованого часу. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
На виконання вказаного судового рішення відповідач здійснив нарахування грошового забезпечення, яке виплачено 27.11.2024 року в розмірі 76225,88 грн..
Позивач, вважаючи, що має право на отримання середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з урахуванням положень ч.2 ст.9 КАС України, дійшов висновку, що на дату звернення позивача з цим позовом до суду підлягає застосуванню чинна редакція статті 117 КЗпП України, яка обмежує час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, шістьма місяцями. Застосувавши правові висновки Верховного Суду в подібних правовідносинах, суд першої інстанції зазначив, що сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, але не більше як за шість місяців обчислена відповідно до положень ст.117 КЗпП України з урахуванням Порядку №100 та становить 134015,70 грн..

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.
Згідно частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Відповідно до статті 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження регламентує Закон України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23 червня 2005 року № 2713-IV.
Відповідно до статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України. Умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.
На осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.
Порядок виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України затверджено наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 року №925/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28.03.2018 року за № 377/31829. 
Пунктом 4 розділу І Порядку №925/5 (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що грошове забезпечення виплачується особам рядового і начальницького складу, які: займають штатні посади в Департаменті з питань виконання кримінальних покарань, міжрегіональних управліннях з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, органах пробації, установах виконання покарань, слідчих ізоляторах, воєнізованих формуваннях, навчальних закладах та закладах охорони здоров`я, на підприємствах установ виконання покарань, інших підприємствах, в установах і організаціях, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.
Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Водночас, статтею 117 Кодексу законів про працю України (в редакції до 19.07.2022 року) передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Статтею 117 Кодексу законів про працю України (в редакції після 19.07.2022 року) передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Як встановлено судом першої інстанції, на момент звільнення з позивачем не було проведено остаточного розрахунку, а саме роботодавець не нарахував та не виплатив компенсацію за належні до отримання предмети речового майна, одноразову грошову допомогу при звільненні та додаткову винагороду, передбачену Постановою №168.
На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.04.2024 року та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 17.07.2024 року по справі №160/5463/24 остаточний розрахунок при звільненні здійснено 27.11.2024 року, що підтверджується банківськими виписками про перерахування в загальній сумі 76225,88 грн.(а.с.22-23, 25-27).
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 року в справі №810/451/17 та від 26.02.2020 року в справі №821/1083/17 викладена правова позиція, відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно із частиною другою статті 117 Кодексу законів про працю України, як зауважила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13.05.2020 року в справі №810/451/17, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
У постанові від 13.05.2020 року в справі №810/451/17 Велика Палата Верховного Суду також дійшла висновку, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Підсумовуючи зазначене, Велика Палата Верховного Суду в постанові в справі №810/451/17 зауважила, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Судом першої інстанції обчислення середнього заробітку здійснено відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження порядку обчислення середнього заробітної плати» (далі по тексту - Порядок №100).
З урахуванням довідки Державної установи «Криворізька виправна колонія (№80) від 25.11.2024 року №80/4-9424, суд першої інстанції визначив, що сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, але не більше як за шість місяців обчислена відповідно до положень статті 117 КЗпП України з урахуванням Порядку №100, становить 1276,34 грн. х 105 днів = 134015,70 грн..

Натомість, суд апеляційної інстанції з урахуванням положень частини 5 статті 242 КАС України, вважає за необхідне врахувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 08.10.2025 року у справі №489/6074/23.
У вказаному рішенні Велика Палата Верховного Суду зазначила, що розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Враховуючи розмір нарахованих за рішенням суду (набрало законної сили 17.07.2024 року) компенсацій в сумі 76225,88 грн., те що вказана сума була перерахована позивачу в повному обсязі 27.11.2024 року, тобто у найкоротший строк, а також співвідношення нарахованої компенсації з середнім заробітком, який перевищує її удвічі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про неспівмірність визначеної судом першої інстанції суми відшкодування за затримку розрахунку при звільнені та вважає співмірним та об`єктивним розмір такого відшкодування сумі 76000 грн..
З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав, передбачених статтею 317 КАС України для зміни рішення суду в частині розміру стягнутої суми.
Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Державної установи «Криворізька виправна колонія (№80)» на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2025 року в адміністративній справі №160/32036/24 задовольнити частково.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2025 року в адміністративній справі №160/32036/24 змінити.
В абзаці третьому резолютивної частини рішення суду слова та цифри «у сумі 134015,70 грн.» замінити словами та цифрами «в розмірі 76000 (сімдесят шість тисяч) гривень 00 копійок.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 

Головуючий - суддя І.В. Юрко 

суддя С.В. Сафронова 

суддя Т.І. Ясенова