10.12.25
22-ц/812/2205/25
Єдиний унікальний номер судової справи № 490/4182/25
Номер провадження № 22-ц/812/2205/25 Суддя-доповідач апеляційного суду - Крамаренко Т.В. 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

 
10 грудня 2025 року м. Миколаїв 
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:
головуючого - Крамаренко Т.В.,
суддів: Самчишиної Н.В., Ямкової О.О., 
із секретарем судового засідання - Колосовою О.М.,
за участю: представника позивача - адвоката Родіонової В.Є., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою 
ОСОБА_1 , подану в його інтересах 
адвокатом Родіоновою Вікторією Євгенівною
на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 жовтня 2025 року, ухваленого під головуванням  судді  - Саламатіна О.В.  в приміщенні того ж суду по справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и л а :

  У травні 2025 року ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Родіонова В.Є. звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,
Позивач зазначав, що в 1998 році він отримав квартиру за адресою:  АДРЕСА_1 , для проживання членів його сім`ї у складі чотирьох осіб: він, дружини ОСОБА_4 , та двох синів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які зареєстрували місце проживання в цій квартирі.
Наразі квартира перебуває у комунальній власності Миколаївської міської територіальної громади та знаходиться у віданні Виконавчого комітету Миколаївської міської ради. 
ОСОБА_2 з вересня 2013 року та ОСОБА_3 , з травня 2014 року у вказаній квартирі за місцем постійної реєстрації не проживають, їх речей у квартирі немає, перешкод у доступі до житлового приміщення ніхто не чинить, спроб вселення у квартиру з їх боку не було. 
У 2019 році позивач вже звертався із позовом до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування приміщенням. 
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 08 червня 2021 року скасовано рішення Центрального районного суду від 09 березня 2021 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовлено та задоволено зустрічний позов ОСОБА_2 про вселення. 
Однак, 03 червня 2021 року ОСОБА_2 не з`явився до спірної квартири, заходів щодо вселення не вживав, до виконавчої служби для примусового виконання рішення не звертався, що свідчить про його небажання на проживання у спірній квартирі. 
На даний момент місце перебування відповідачів, місце їх роботи не відомі. Відповідачі без поважних причин не проживають за місцем своєї постійної реєстрації, позивач самостійно несе витрати на комунальні послуги, провів ремонт та утримує її за свій рахунок, а оформити субсидію не має можливості, оскільки в квартирі зареєстровані відповідачі, доходи яких невідомі.
Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , такими що втратили право користування житловим приміщенням за місцем їх постійної реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .
23 червня 2025 року відповідачка ОСОБА_4 подала до суду заяву, в якій просить розглянути дану справу за її відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі, зазначає, що дійсно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з травня 2014 року не проживають за місцем постійної реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , їх речей у квартирі немає, перешкод у доступі до житлового приміщення ніхто не чинить, спроб вселення у квартиру з їх боку не було. 
30 червня 2025 року відповідач ОСОБА_3 подав до суду відзив, в якому зазначив, що позовні вимоги визнає в повному обсязі. З кінця весни 2014 року не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , речі вивіз, перешкоди з боку батьків у доступі до квартири йому не чиняться. Постійного проживання на території України не має, виїхав за кордон. Просить розглянути справу за його відсутності. 
30 червня 2025 року від представника Виконавчого комітету Миколаївської міської ради надійшли додаткові пояснення, в яких зазначено про недоведеність вимог позивача, з підстав того, що акти про не проживання від 07 січня 2025 року та від 23 квітня 2025 року не можуть вважатися належними доказами, оскільки не містять жодних реквізитів, що дозволяють ідентифікувати особу, яка їх склала, відсутні підписи та печатки. Додатково звертає увагу, що родинні зв`язки між позивачем та відповідачами не підтверджено жодними документами та просить суд розглянути справу без участі представника Виконавчого комітету Миколаївської міської ради.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 жовтня 2025 року позов задоволено частково. Визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - двокімнатною квартирою розташованою за адресою: АДРЕСА_1 .  В іншій частині позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що дослідженими в судовому засіданні доказами підтверджується факт непроживання (відсутності) відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 понад шість місяців в житловому приміщенні - двокімнатній квартирі розташованій за адресою: АДРЕСА_1 .
До того ж, враховуючи позицію відповідача ОСОБА_3 щодо визнання позову, висловлену ним у відзиві від 30 червня 2025 року, а відтак відсутність (непроживання) з боку відповідача ОСОБА_3 має місце без наявності для цього поважних причин, що є підставою для задоволення позову в частині вимог до відповідача ОСОБА_3 .
Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимоги до відповідача ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем вимог, оскільки Миколаївський апеляційний суд в постанові від 08 червня 2021 року в справі №490/7729/19 дійшов висновку про необхідність захисту житлових прав ОСОБА_2 шляхом його вселення в квартиру АДРЕСА_2 та на переконання суду, належним добровільним виконанням вказаного судового рішення та відповідно, відновлення житлових прав ОСОБА_2 , вважалось би надання позивачем безперешкодного доступу ОСОБА_2 в квартиру, зокрема шляхом передачі дублікату ключів від вхідних дверей та узгодження порядку спільного проживання в квартирі. 
 Позивачем не надано суду доказів вжиття ним заходів направлених на добровільне виконання судового рішення, а також доказів ухилення відповідачем - ОСОБА_2 від вселення до двокімнатної квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , при цьому, строк для пред`явлення до примусового виконання виконавчого документа в справі №490/7729/19 не закінчився, а припущення позивача про небажання ОСОБА_2 проживати у спірній квартирі не доведені належними та допустимими доказами. При цьому, на переконання суду, вимоги про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом (фактично позбавлення відповідача житла) не є співрозмірними відповідній меті, яку зазначив позивач в позові (оформлення субсидії та приватизації). 
  Не погодившись із вказаним рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог про визнання ОСОБА_2 таким що втратив право користування житловим приміщенням, ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Родіонова В.Є. подав апеляційрну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставин справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду в частині відмови в задоволенні позову скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги та визнати ОСОБА_2 таким, що витратив право користування житловим приміщенням за місцем постійної реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 . 
Апеляційна скарга мотивована тим, що посилаючись на право відповідача щодо вселення у спірну квартиру, фактично, протягом необмеженого строку до закінчення воєнного стану, суд першої інстанції нівелював норму права ст. 71,72 ЖК України щодо збереження майна тимчасово відсутніми членами сім`ї протягом шести місяців, яка прямо регулює спірні правовідносини та до якої не вносились зміни у зв`язку із веденням воєнного стану. Тобто у даному випадку суд фактично надав право відповідачу бути відсутнім більше як шість місяців в спірному приміщення без поважних підстав, встановлених ст. 71 ЖК України. Вказує на те, що позиція суду першої інстанції щодо зупинення строків на виконання виконавчого листа в даному випадку суперечить ст. 71 ЖК України щодо строків збереження майна за собою, яка відсутня.
Відзиви на апеляційну скаргу не надходили.
У судове засідання сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача – адвоката Родіонової В.Є., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та )або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення відповідає.
З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що згідно Свідоцтва № НОМЕР_1 відділу обліку та розподілу житла виконкому Миколаївської міської ради на підставі рішення виконкому міської ради від 27 серпня 1999 року №460, відкрито рахунок на ім`я ОСОБА_1 на житлову площу, яку він займає, що складається з 2-х кімнат, житлова площа 35,0 кв.м по АДРЕСА_1 з правом оформлення договору найму житлової площі (а.с.12).
01 квітня 2025 року між КЖЕП Центрального району м. Миколаєва та ОСОБА_1 укладено договір №35 найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду, за умовами якого наймодавець надав ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 у безстрокове користування двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10-11).
Місце проживання   ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформацією про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні №19.04-06/19095/2025 від 16 квітня 2025 року (а.с.13). 
Згідно Акту, складеного сусідами позивача: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , підписи яких завірені паспортистом ТОВ «Добробут» 29 липня 2019 року, ОСОБА_2 не проживає за адресою реєстрації з 2013 року (а.с.14).
  Як вбачається зі змісту Актів про не проживання складеного сусідами позивача: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , 07 січня 2025 року та 23 квітня 2025 року ОСОБА_2 з вересня 2013 року та ОСОБА_3 , з травня 2014 року не проживають за місцем їх постійної реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 . Їх речей у квартирі немає, перешкод у доступі до житлового приміщення ніхто не чинить, спроб вселення у квартиру з їх боку не було (а.с.18-19).
Допитані в судовому засіданні в якості свідків - ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , та ОСОБА_6 які є сусідами сторін, пояснили, що ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які є синами позивача, в спірній квартирі не проживають приблизно вже більше десяти років. 
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що рішення суду першої інстанції оскаржується лишу в частині позовних вимог до ОСОБА_2 , а тому в іншій частині не переглядається.
Звертаючись до суду із вказаним позовом,позивач вказував, що ОСОБА_2 є таким, що втратив право користування жилим приміщенням у квартирі відповідно до положень статей 71, 72 ЖК України. 
Як на підтвердження своїх вимог позивач посилався на те, що ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі з травня 2014 року навіть попри те, що постановою Миколаївського апеляційного суду від 08 червня 2021 року було задоволено позов відповідача про його вселення у спірну квартиру.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2   про визнання його таким, що втратив право користування житловим  приміщенням суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем цих вимог, оскільки постановою Миколаївського апеляційного суду від 08 червня 2021 року захищені житлові права ОСОБА_2 шляхом його вселення в квартиру АДРЕСА_2 , а позивачем не надано суду доказів вжиття ним заходів направлених на добровільне виконання судового рішення, а також доказів ухилення відповідачем - ОСОБА_2 від вселення до двокімнатної квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , при цьому, строк для пред`явлення до примусового виконання виконавчого документа в справі №490/7729/19 не закінчився. Суд зазначив, що припущення позивача про небажання ОСОБА_2 проживати у спірній квартирі не доведені належними та допустимими доказами.  
Між тим з таким висновком суду погодитися не можливо з огляду на таке.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. 
У статті 379 ЦК України зазначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Частиною четвертою статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до частини першої статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
У частині третій статті 71 ЖК України наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.
Вичерпного переліку поважності причин не проживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.
Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.
Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та норм ЦПК України щодо оцінки доказів.
При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки.
При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.
Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц, від 21 липня 2021 року у справі 227/1044/20, від 15 березня 2023 року у справі № 522/4382/21, від 09 січня 2024 року у справі № 761/38440/21. 
У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Під час вирішення спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи в жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності такої особи у жилому приміщенні понад зазначені в статті 71 ЖК України строки (постанова Верховного Суду від 26 вересня 2024 року в справі № 183/271/22).
Вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів (постанова Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 182/6536/13).
У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк (постанова Верховного Суду від 30 листопада 2022 року в справі № 755/1139/18).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. 
За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Так, постановою Миколаївського апеляційного суду від 08 червня 2021 року по справі №490/7729/19 відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житлом та задоволено зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та вселено ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_2 (а.с.15-17).
Разом з цим, у справі судом встановлено, що ОСОБА_2 не проживав у кв. АДРЕСА_2 понад шість місяців до звернення позивача з позовом без поважних причин. 
На підтвердження вибуття ОСОБА_2 із спірного жилого приміщення позивачем були надані Акти про не проживання складені мешканцями будинку де розташована спірна квартира ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , та ОСОБА_6 , які були допитані судом в якості свідків та підтвердили викладені у позовній заяві обставини.
Доказів про поважність причин відсутності відповідача понад встановлений законом строк у спірній квартирі не надано, що його процесуальним обов`язком.
Також не надано відповідачем ОСОБА_2 доказів щодо намагання відновити (добровільно або примусово) свої житлові права згідно постанови Миколаївського апеляційного суду від 08 червня 2021 року після його вселення. 
Наведе вище свідчить про втрату інтересу відповідача до квартири АДРЕСА_2 як до свого постійного місця проживання.
Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що обов`язок доведення поважності причин відсутності у спірному житловому приміщенні покладено на відповідача тим самим переклав на позивача обов`язок доведення обставин добровільного виконання ним судового рішення про вселення відповідача у спірну квартиру та поважність причин його відсутності. 
Отже, суд першої інстанції наведеного вище не врахував та дійшов помилкового висновку, що позивачем не доведено обставин, якими обґрунтовано позовні вимоги відповідно до статей 71, 72 ЖК України.
За таких обставин, рішення суду в оскаржуваній частині щодо вимог до ОСОБА_2 на підставі п. 3 ч.1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення, яким визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 .
Згідно із підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У зв`язку з тим, що суд апеляційної інстанції ухвалює нове рішення на підставі ч. 13 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3 028 грн судового збору (1 211,20 грн (за подання позову) + 1 816,80 грн (подання апеляційної скарги). 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в його інтересах адвокатом Родіоновою Вікторією Євгенівною - задовольнити.
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 жовтня 2025 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення цих вимог.
Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) 3 028 грн судового збору. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко
Судді: Н.В. Самчишина

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 10 грудня 2025 року.