ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2025 року	Львів	Справа № 260/4081/24 пров. № А/857/21753/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді Курильця А.Р., 
суддів Кузьмича С.М., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 травня 2025 року про залишення заяви без задоволення в справі № 260/4081/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії, -

суддя в 1-й інстанції – Луцович М.М.,
час ухвалення рішення – 23 травня 2025 року,
місце ухвалення рішення – м.Ужгород,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі - відповідач) про здійснення з 20.03.2024 року виплати пенсії без обмеження розміру пенсії максимальним розміром, з урахуванням проведених виплат.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2024 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 січня 2025 року, адміністративний позов задоволено.
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 травня 2025 року в задоволенні заяви представника позивача, поданої у порядку статті 383 КАС України, в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про задоволення заяви.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що 02.05.2025 року відповідач направив позивачу лист, в якому відмовив у виконанні рішення, посилаючись на довідку про заробітну плату № 67288/1 від 01.03.2012 року (яку вважає неналежного зразка, на підставі чого й виникло неправильне врахування при призначенні пенсії), яка не була предметом дослідження у справі №260/4081/24, не оцінювалась судом як належний чи неналежний доказ, а тому не може бути підставою для відмови у виконанні рішення суду, що набрало законної сили.
Апелянт зазначає, що у справі, де суд зобов`язав орган ПФУ виплатити пенсію без обмеження максимальним розміром, виконати це рішення має саме ПФУ, а не державний виконавець. Державний виконавець може лише накласти штраф, описати майно, відкрити провадження, що і зробив.
Відмова ГУ ПФУ в Закарпатській області від 02.05.2025 року є прямим доказом протиправної бездіяльності. Відповідач не виконав рішення суду, натомість надав самостійне тлумачення довідки, яка не розглядалася судом.
Судове рішення, що набрало законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судове рішення, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.
Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.1 ч.1 ст. 311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.
Суд ухвалює рішення іменем України, а судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1 Конституції України).
Зазначені норми Конституції України знайшли своє відображення в процесуальному законодавстві України. Так, стаття 14 КАС України передбачає, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Статтею 370 КАС України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Статтею 372 КАС України визначено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах.
Процесуальне законодавство визначає види судового контролю за виконанням судового рішення, а саме, зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу (статтею 382 КАС України) та визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду (статті 383 КАС України).
Наведені норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення і підставами для їх застосування є невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.
Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову.
Отже, у разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження, у відповідності до КАС України або звернутись із відповідною заявою в порядку судового контролю за виконанням рішення суду. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження.
За приписами частини 1 статті 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
Судова колегія нагадує, що закон встановив можливість звернення до суду з відповідною заявою, як крайній захід для захисту прав особи позивача, на користь якої ухвалене рішення суду. 
Судовий контроль за виконанням судового рішення, передбачений положеннями ст. 383 КАС України, стосується забезпечення реалізації вже визначених судом прав та обов`язків у межах існуючого рішення. Натомість, підставою для нового позову є виникнення нових правовідносин, коли суб`єкт владних повноважень приймає нові рішення або вчиняє нові дії (навіть якщо вони формально пов`язані з виконанням попереднього рішення), які стосуються інших періодів, ґрунтуються на нових фактичних обставинах чи нормативно-правових актах, та, на думку особи, знову порушують її права чи законні інтереси.
При цьому, необхідно чітко розмежовувати ситуації, коли йдеться виключно про невиконання або неналежне виконання вже ухваленого судового рішення, що охоплюється ст. 383 КАС України, та ситуації, коли на підставі або у зв`язку з виконанням рішення суду суб`єкт владних повноважень вчиняє нові дії або приймає нові рішення, які, на думку позивача, знову порушують його права, або коли спір стосується аспектів, які не були предметом розгляду у справі, хоча й виникли у зв`язку з нею, особливо коли ці нові рішення та дії ґрунтуються на нових нормативно-правових актах, що визначають порядок обчислення розміру пенсії, стосуються нових розрахункових періодів та приймаються у формі окремих індивідуальних актів, що безпосередньо впливають на права та обов`язки особи і не є простою констатацією виконання попереднього судового рішення.
Існування спеціального порядку судового контролю за виконанням судових рішень, передбаченого ст. 383 КАС України, не позбавляє особу права на звернення до суду з новим адміністративним позовом, якщо дії чи рішення суб`єкта владних повноважень, хоч і вчинені в контексті виконання рішення суду, за своєю суттю виходять за межі простого механізму його виконання, стосуються нових правових підстав, нових обставин (наприклад, застосування нових нормативних актів, розміру прожиткового мінімуму за інші періоди, що не були охоплені попереднім рішенням) та створюють нові юридичні наслідки для особи, які, на її думку, порушують її права. Позовне провадження у таких випадках є належним та процесуально допустимим способом захисту і не суперечить логіці інституту судового контролю, який має вужчу спрямованість - на забезпечення реалізації вже винесеного судового акту в тій частині, в якій права та обов`язки сторін були чітко визначені.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2024 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 січня 2025 року, адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області щодо обмеження з 20.03.2024 розміру пенсії ОСОБА_1 максимальним розміром.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області здійснити з 20.03.2024 виплату пенсії ОСОБА_1 без обмеження розміру пенсії максимальним розміром, з урахуванням проведених виплат.
Вищезгадане рішення звернено до примусового виконання, оскільки постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження №77691235 на підставі виконавчого листа №260/4081/24/2025, виданого 25 березня 2025 року.
Надалі, ГУ ПФУ в Закарпатській області листом від 02 травня 2025 року повідомило позивача те, що пенсія останньому обчислена на підставі довідки про заробітну плату №67288/1 від 01.03.2012 року, виданої Галузевим державним архівом Міністерства оборони України. Проте, на переконання пенсійного органу, зазначена довідка не відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема не зазначено заробітну плату за роботу в зоні відчуження, відтак обчислення пенсії з 20.03.2024 року здійснюється з урахуванням ч. 3 ст. 59 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, постраждалих від Чорнобильської катастрофи".
При цьому розмір пенсійної виплати не перевищує максимальний, що не заперечується позивачем.
Колегія суддів зазначає, що такі дії/ рішення ГУ ПФ України в Закарпатській області за своєю суттю та правовими наслідками є новим рішенням суб`єкта владних повноважень і безпосередньо впливає на обсяг пенсійних прав позивача, тобто є самостійним актом індивідуальної дії, що породжує нові правовідносини та, відповідно, може бути предметом окремого судового оскарження.
Отже, ключовим для розмежування нового спору від питань, що підлягають вирішенню виключно в порядку ст. 383 КАС України, є те, що позивач в цьому провадженні оскаржує не сам факт невиконання рішення у справі № 260/4081/24, а законність та правильність застосування відповідачем норм матеріального права при здійсненні нового перерахунку пенсії за наступний, після ухвалення рішення суду, період.
Колегія суддів зазначає, що в даному випадку вбачається новий юридичний спір, який не охоплюється виконанням рішення суду в справі № 260/4081/24.
Фактично позивач, в порядку судового контролю, просить вирішив новий публічно-правовий спір, який не охоплюється виконанням вже ухваленого судового рішення.
Таким чином, предметом поданої заяви є не усунення перешкод у виконанні вже встановлених судом в справі № 260/4081/24 зобов`язань, адже пенсійна виплата здійснюється без обмеження максимального розміру, що позивачем не спростовується, а перевірка правомірності нових рішень та дій відповідача, які стосуються нових обставин та періодів, що не можуть бути предметом судового розгляду та оцінки в межах справи № 260/4081/24.
Отже, оскарження правильності врахування довідки про заробітну плату №67288/1 від 01.03.2012 року, виданої Галузевим державним архівом Міністерства оборони України не було предметом судового розгляду в цій справі, однак, за твердженнями сторін, саме така обставина зумовила зміну розміру пенсії.
Колегія суддів вважає, що зазначене рішення пенсійного органу є окремим індивідуальним актом, що має самостійне правове значення та породжує нові правові наслідки для позивача. Воно не є лише способом реалізації вже визначених судом зобов`язань, а тому може бути предметом нового позову.
Таким чином, звернення позивача в порядку ст. 383 КАС України утримує в собі самостійні підстави та предмет спору, а тому така заява виходить за межі інституту судового контролю, відтак підстав для її задоволення немає.
Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.
Враховуючи наведене вище, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції – без змін.
Керуючись ст.ст.308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 травня 2025 року про залишення заяви без задоволення в справі № 260/4081/24 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає. 

Головуючий суддя	 	А. Р. Курилець 	
судді	 	С. М. Кузьмич 	
 	 	О. І. Мікула  	
Повне судове рішення складено 30 грудня 2025 року.