КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Справа № 522/13853/25-Е
Провадження № 2/947/370/26

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28.01.2026 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:
 
головуючого - судді Калініченко Л.В.
 
при секретарі Матвієвої А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою 
Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» 
до ОСОБА_1 
про стягнення заборгованості, 
ВСТАНОВИВ:
20.06.2025 року до Приморського районного суду міста Одеси в електронній формі через систему Електронний суд надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №484922-КС-001 від 30.12.2023 року у розмірі 124225 гривень 33 копійки та судові витрати, з посиланням на невиконання відповідачем взятих на себе грошових зобов`язань.
Ухвалою судді Приморського районного суду міста Одеси від 26.06.2025 року цивільну справу передано до Київського районного суду міста Одеси за територіальною юрисдикцією.
30.07.2025 року матеріали цивільної справи №522/13853/25-Е надійшли до Київського районного суду міста Одеси.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом розподілено судді Калініченко Л.В.
Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 05.08.2025 року було прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін по справі, призначено дату, час і місце проведення судового засіданні. Визначено відповідачеві п`ятнадцятиденний строк з дня отримання даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
01.10.2025 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує проти позовних вимог позивача та просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
В обґрунтування відзиву представник відповідача посилається на те, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» до ОСОБА_1 було укладено договір про надання кредиту в усній формі, а зі змістом саме кредитного договору №484922-КС-001 від 30.12.2023 року відповідача ознайомлено не було. 
Відповідач зазначає що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які свідчили б про дійсне ознайомлення останнього із змістом договору, а також не надано доказів на присвоєння відповідачеві одноразового ідентифікатору UA-7206. 
Крім того, відповідач вказує, що позивачем в якості доказу на підтвердження перерахування грошових коштів ТОВ «ПРОФІТГІД» надано відповідне підтвердження про їх зарахування, однак останнє не містить ані власноручного підпису директора ані відповідного кваліфікованого електронного підпису, у зв`язку з чим відповідач вважає, що позивачем не підтверджено факту виконання своїх зобов`язань за кредитним договором. Також позивачем не надано доказів перевірки кваліфікованого електронного підпису, яким підписувались долучені ним документи.
Також у відзиві на позовну заяву, відповідач вважає, що розмір нарахованих до стягнення відсотків за користування кредитом значно перевищує суму заборгованості за тілом кредиту.
02.10.2025 року від представника відповідача по справі надійшла відповідь на відзив, в якій позивач в обґрунтування доводів щодо укладення між ним та відповідачем кредитного договору зазначає, що до позовної заяви останнім було додано візуальні форми послідовності дій клієнта щодо укладення кредитного договору, а також додаткову угоду в яких відображені дії позивача та відповідача щодо укладення кредитного договору та додаткової угоди в електронній формі.
Щодо стягнення з відповідача нарахованих відсотків за користування кредитом позивач зазначає, що розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору, у зв`язку з чим відсотки за користування кредитом були нараховані позивачем відповідно до умов кредитного договору.
02.10.2025 року одночасно з відповіддю на відзив від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів. 
13.10.2025 року від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в якому останній зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт укладення між ним та відповідачем кредитного договору, а також не доведено факту перерахування останньому грошових коштів на договірних засадах, у зв`язку з чим вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.
13.10.2025 року від представника позивача надійшли додаткові письмові пояснення.
Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 12.11.2025 року подане разом з відповіддю на відзив клопотання представника позивача про витребування доказів - задоволено частково. Витребувано з Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК», інформацію, що містить банківську таємницю, а саме: належним чином завірені копії доказів, у тому числі відповідного рішення структурного підрозділу або посадової особи банку, чи у вигляді іншого письмового доказу, на підтвердження або спростування факту випуски банківської картки № НОМЕР_1 (та відкриття під неї відповідного банківського рахунку) на ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ); у разі відкриття банківської картки № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 , надати відповідну виписку про рух коштів по рахунку, який був відкритий для обслуговування банківської картки № НОМЕР_1 за 30.12.2023 року.
10.12.2025 року на виконання ухвали суду від 12.11.2025 року від Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» надійшла витребувана судом інформація.
Представник позивача у судове засідання, призначене на 28.01.2026 року не з`явився, про дату, час та місце якого повідомлявся належним чином, однак у позовній заяві просить суд здійснювати розгляд справи за його відсутності, а також не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідач та його представник у судове засідання, призначене на 28.01.2026 року також не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, однак у відзиві на позовну заяву представник відповідача просить суд здійснювати розгляд справи за його відсутності.
Приймаючи викладене, висловлене волевиявлення учасників справи з розгляду справи за їх відсутності, у відповідності до приписів статті 211 та 223 ЦПК України, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності учасників справи в судовому засіданні 28.01.2026 року на підставі наявних в матеріалах справи доказів.
У зв`язку з неявкою усіх учасників справи згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно з положеннями з ч.4 ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що 30.12.2023 року між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 укладено пропозицію (оферту) укласти договір №484922-КС-001 про надання кредиту (Споживчий кредит. Електронна форма). Вказаною пропозицією (офертою) ТОВ «Бізнес Позика» пропонує укласти ОСОБА_1 договір про надання кредиту з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, дистанційно, в електронній формі, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію» на відповідних умовах.
Того ж дня, ОСОБА_1 підписав прийняття (акцепт) пропозиції (оферти) укласти договір №484922-КС-001 про надання кредиту (Споживчий кредит. Електронна форма), підписанням якої підтвердив, що з умовами пропозиції (оферти) ТОВ «Бізнес позика» укласти договір про надання кредиту з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, дистанційно, в електронній формі, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію» ознайомлений, повністю і безумовно їх приймає та акцептує.
30.12.2023 року ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 укладено договір про надання кредиту №484922-КС-001 (Споживчий кредит. Електронна форма) з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, дистанційно, в електронній формі, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію». 
Відповідно до умов договору, кредитодавець надає позичальнику кредит у розмірі 22000,00 грн., строком кредитування у 24 тижні, терміном до 15.06.2024 року, стандартна процентна ставка за кредитом якого складає 2,00000000% на день та є фіксованою, знижена процента ставка за кредитом: 1,15138637% на день та є фіксованою, зі сплатою комісії за видачу кредиту в сумі 3300,00 грн. 
Сторони у пунктах 2.8 - 2.10 договору обумовили, що орієнтовна загальна вартість наданого кредиту становить 57240,00 грн., орієнтовна реальна річна процентна ставка - 9205,22%.
Згідно з пунктом 3.1 договору, кредитодавець зобов`язаний протягом 3 (трьох) робочих днів з дня укладення договору надати позичальнику кредит в сумі вказаній в п. 2.1. договору, шляхом безготівкового переказу коштів (однією або декількома транзакціями) на поточний (картковий) рахунок позичальника, який відповідає банківській платіжній картці, що наведена в розділі 8 договору. 
У відповідності до положень п.п.4.2.1, 4.2.3 договору позичальник зобов`язаний, виконувати цей договір у порядку та в строки (терміни), встановлені договором. Повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі, передбачені договором, до закінчення строку (терміну) дії договору.
Пунктом 4.3.4 договору визначено, що кредитодавець має право у тому числі вимагати від позичальника повернення суми кредиту, сплати комісії, процентів, неустойки (штрафу) у разі її нарахування та виконання усіх інших зобов`язань, передбачених договором.
Підписанням договору відповідач підтвердив, що ознайомлений з договором та правилами, повністю розуміє всі умови, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань, вважає їх справедливими та погоджується неухильно дотримуватись їх та, відповідно, уклала договір з вільним волевиявленням.
Також відповідач підтвердив, що до моменту укладення цього договору отримав всю необхідну інформацію про кредитного посередника кредитодавця відповідно до ст. 6 Закону України «Про споживче кредитування» та отримав від кредитодавця всі документи та інформацію, які позичальник запросив у кредитодавця до моменту укладення договору. 
Того ж дня, 30.12.2023 року відповідачем в електронній формі підписано паспорт споживчого кредиту, який містить: інформацію та контактні дані кредитодавця; інформацію та контактні дані кредитного посередника (за наявності); основні умови кредитування, з урахуванням побажань позичальника, зокрема: тип кредиту, суму кредиту, строк кредитування, мету отримання кредиту, спосіб та строк надання кредиту; інформацію щодо орієнтовної реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для позичальника, зокрема: розмір процентної ставки, тип процентної ставки, порядок зміни процентної ставки, розмір загальних витрат за кредитом, орієнтовну загальну вартість кредиту за весь строк кредитування, розмір реальної річної процентної ставки за кредитом; інформацію про порядок повернення кредиту; додаткову інформацію по кредиту; інші важливі правові аспекти.
28.03.2024 року між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №1 до договору про надання кредиту №484922-КС-001 від 30.12.2023 року (Споживчий кредит. Електронна форма), підписанням якої позичальник підтвердив наявність у нього заборгованості перед кредитодавцем за договором, яка станом на 28.03.2024 року в загальному розмірі становить 36476,23 грн., та складається з: сума заборгованості за кредитом - 20682,33 грн.; сума відсотків за користування кредитом - 15793,90 грн.
Також укладенням вказаної додаткової угоди сторони погодили внести зміни до кредитного договору №484922-КС-001 від 30.12.2023 року.
Відповідно до п. 8 додаткової угоди, ця додаткова угода є невід`ємною частиною договору.
На підтвердження укладення договору №484922-КС-001 від 30.12.2023 року позивачем надано візуальну форму послідовність укладення цього договору, з якої вбачається, що 30.12.2023 року, клієнт за РНОКПП НОМЕР_3 , використовуючи номер телефону НОМЕР_4 , зайшов у особистий кабінет на сайті www.my.tpozyka.com, підтвердив номер мобільного телефону, ознайомився з офертою та прийняв її умови, здійснив акцептування умов оферти, шляхом надсилання акцепту та підписання паспорту споживчого кредиту одноразовим ідентифікатором UA-0941 та договору одноразовим ідентифікатором UA-7206. 
Одноразові ідентифікатори UA-0941 та UA-7206 направлялись відповідачу шляхом надсилання повідомлення на мобільний номер, який вказувався при реєстрації на сайті.
Також позивачем до позову надано візуальну форму послідовність укладення додаткової угоди №1 до договору №484922-КС-001 від 30.12.2023 року, з якої вбачається, що 30.12.2023 року, клієнт за РНОКПП НОМЕР_3 , використовуючи номер телефону НОМЕР_4 , зайшов у особистий кабінет на сайті www.my.tpozyka.com, підтвердив номер мобільного телефону, ознайомився з офертою та прийняв її умови, здійснив акцептування умов оферти, шляхом надсилання акцепту та підписання паспорту споживчого кредиту одноразовим ідентифікатором UA-0259 та додаткової угоди до договору одноразовим ідентифікатором UA-8601.
Одноразові ідентифікатори UA-0259 та UA-8601 направлялись відповідачу шляхом надсилання повідомлення на мобільний номер, який вказувався при реєстрації на сайті.
З наданої до позову анкети клієнта (витяг з інформаційно-телекомунікаційної системи) від 28.05.2025 року вбачається, що ОСОБА_1 було зазначено про надання йому кредитних коштів шляхом їх перерахування на картковий рахунок НОМЕР_1 . Крім того, вказана анкета містить детальну інформацію щодо особи позичальника, а саме: реєстраційний номер облікової картки платника податків, дату народження, адресу місця проживання, електронну адресу та фінансовий номер телефону. 
Згідно з підтвердження ТОВ «ПрофітГід» щодо здійснення переказу грошових коштів, наданого позивачем до позову, вбачається, що в рамках Договору про надання фінансових платіжних послуг з переказу коштів №ПГ-5 від 04.11.2020 року та на підставі платіжної інструкції (замовлення) відправникаЮ, ТОВ "ПрофітГід" було здійснено успішно грошовий перказ коштів на рахунок отримувача, а саме 30.12.2023 року о 14:56:26 переказано на підставі платіжної інструкції наданої ТОВ "Бізнес позика" грошові кошти в сумі 22000,00 грн., на картковий рахунок № НОМЕР_5 , з зазначенням призначення платежу: "Перерах.коштів ОСОБА_1 ІПН НОМЕР_2 зг. до кредитного договору №484922-КС-001 від 30.12.2023 Без ПДВ". 
У відповідності до листа АТ «Таскомбанк» від 02.12.2025 року за вих. №7265/47.7.-БТ повідомлено, що ОСОБА_1 станом на 25.11.2025 року в банку відкрито рахунок НОМЕР_6 у гривнях, операції по якому можуть здійснюватись за допомогою банківської платіжної картки № НОМЕР_1 . 
З наданої виписки по картковому рахунку НОМЕР_6 , відкритого на ім`я ОСОБА_1 за період з 30.12.2023 року 30.12.2023 року вбачається, що 30.12.2023 року о 14:56:28 на рахунок відповідача були зараховані грошові кошти сумі 22000,00 грн. 
З наданої представником позивача до позову довідки про стан заборгованості, вбачається, що станом на 28.05.2025 року, заборгованість відповідача за кредитним договором №484922-КС-001 від 30.12.2023 року становить у загальному розмірі 124225 гривні 33 копійки, яка складається з: 20682,33 грн. - сума заборгованості за кредитом, 103543,00 грн. - заборгованість за відсотками.
Невиконання відповідачем своїх зобов`язань по вищезазначеному договору щодо своєчасного погашення кредиту, зумовило звернення ТОВ «Бізнес позика» до суду із відповідним позовом.
Частиною 2 статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є у тому числі договори та інші правочини.
Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.. 
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).
Стаття 627 ЦК України та ст. 6 цього Кодексу визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У відповідності до статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. 
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Статтею 641 ЦК України встановлено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору.
Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису.
Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях.
Пропозиція укласти договір може бути відкликана до моменту або в момент її одержання адресатом. Пропозиція укласти договір, одержана адресатом, не може бути відкликана протягом строку для відповіді, якщо інше не вказане у пропозиції або не випливає з її суті чи обставин, за яких вона була зроблена.
У відповідності до вимог статті 642 ЦК України, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.
Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції.
Отже, наведені обставини підтверджують факт викладення позивачем пропозиції, звернення відповідача до банку та отримання ним пропозиції від позивача.
Крім того, суд зазначає, що за правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до положень статті 207 ЦК України, станом на укладення договору,  правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
Якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа.
Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.
Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє.
У відповідно до ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»,в редакції станом на укладення договору, електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.
Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством.
Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму.
Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.
Згідно зі ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.
Механізм укладення електронного договору, який має використовуватися позивачем у взаємовідносинах із позичальниками, зокрема вимоги до його підписання сторонами, врегульовано Законом України «Про електронну комерцію» та Законом України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги».
Статтею 1 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», в редакції станом на укладення договору, передбачено, що електронний підпис - електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються ним як підпис
Засіб електронного підпису чи печатки - апаратно-програмний або апаратний пристрій чи програмне забезпечення, які використовуються для створення та/або перевірки електронного підпису чи печатки.
Засіб електронної ідентифікації - носій інформації, який містить ідентифікаційні дані особи і використовується для автентифікації особи під час надання та/або отримання електронних послуг.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», в редакції станом на укладення договору, електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-комунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру.
Згідно із ч. 3-8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.
Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них.
Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту.
Якщо покупець (споживач, замовник) укладає електронний договір шляхом розміщення замовлення за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, продавець (виконавець, постачальник) зобов`язаний оперативно підтвердити отримання такого замовлення.
Замовлення або підтвердження розміщення замовлення вважається отриманим у момент, коли сторона електронного договору отримала доступ до нього.
У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції.
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст.205, 207 ЦК України). 
Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-телекомунікаційну систему позивача можливе за допомогою одноразового електронного ідентифікатора.
Верховний Суд у постанові від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 вказав, що важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Згідно зі ст.13 Закону України «Про споживче кредитування», Договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та/або супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію"). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Статтею 1056-1 ЦК України, в редакції станом на момент укладення договору встановлено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.
Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
Якщо інше не встановлено законом, у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитодавець самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, а в разі збільшення процентної ставки - поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки протягом 15 календарних днів, що настають за днем, з якого застосовується нова ставка.
У разі незгоди позичальника із збільшенням процентної ставки позичальник зобов`язаний погасити заборгованість за договором у повному обсязі протягом 30 календарних днів з дня отримання повідомлення про збільшення процентної ставки. З дня погашення заборгованості за кредитним договором у повному обсязі зобов`язання сторін за таким договором припиняються. При цьому до моменту повного погашення заборгованості, але не більше 30 календарних днів з дати отримання повідомлення про збільшення процентної ставки, застосовується попередній розмір процентної ставки.
У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен забезпечувати точне визначення розміру процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитодавець не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.
Індекс, що використовується у формулі визначення змінюваної процентної ставки, повинен відповідати таким вимогам:
1) поточне значення індексу повинно періодично, але не рідше одного разу на місяць, публікуватися в медіа або оприлюднюватися через інші загальнодоступні регулярні джерела інформації. Кредитний договір повинен містити посилання на джерело інформації про відповідний індекс;
2) індекс повинен ґрунтуватися на об`єктивних індикаторах фінансової сфери, що дозволяють визначити ринкову вартість кредитних ресурсів;
3) значення індексу повинно встановлюватися незалежною установою з визнаною діловою репутацією на ринку фінансових послуг.
У разі застосування змінюваної процентної ставки у кредитному договорі визначається максимальний розмір процентної ставки, що може бути застосований.
Особливості застосування змінюваної процентної ставки за договором про надання споживчого кредиту встановлюються законом.
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Згідно з ч.1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
Частинами 1, 2 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
Згідно з ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Досліджуючи надані до суду докази, судом встановлено, що кредитний договір №484922-КС-001 від 30.12.2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 було укладено в електронній формі, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», підписанням якого відповідач підтвердив, що ознайомлений з договором та правилами, повністю розуміє всі умови, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань, вважає їх справедливими та погоджується неухильно дотримуватись їх та, відповідно, уклала договір з вільним волевиявленням.
Щодо доводів відповідача про недоведеність позивачем належними доказами факту укладення договору суд зазначає, що з наданої позивачем до позову візуальної форми послідовності дій клієнта вбачається підписання відповідачем паспорту споживчого кредиту та кредитного договору одноразовими ідентифікаторами, які надсилались останньому на його номер телефону, який зокрема був зазначений відповідачем по справі у анкеті клієнта, а саме на номер: НОМЕР_7 .
Додатково судом враховується, що відповідачем у відзиві на позовну заяву особисто зазначено власний номер телефонного зв`язку, яким є: НОМЕР_7 , а саме номер телефону на який позивчаем здійснювалось надситлались дані для підписання кредитного договору одноразовими ідентифікаторами.
Приймаючи вищевикладене в цілому, суд вважає встановленим, що між позивачем та відповідачем належним чином укладено договір кредиту у формі електронного документу з електронними підписами сторін та із запропонованими умовами якого, відповідач ознайомився та погодився з ними.
Отже, вказані правовідносини між сторонами ґрунтуються на кредитних правовідносинах, врегульованих параграфом 2 глави 71 ЦК України «Кредит».
Щодо доводів відповідача про відсутність належних доказів про підтвердження зарахування позивачем грошових коштів на виконання умов кредитного договору на картковий рахунок відповідача суд зазначає, що в анкеті клієнта, ОСОБА_1 було зазначено про надання йому кредитних коштів шляхом їх перерахування на картковий рахунок № НОМЕР_1 .
Крім того, листом АТ «Таскомбанк» від 02.12.2025 року повідомлено, що на ім`я ОСОБА_1 відкрито рахунок НОМЕР_6 у гривнях, операції по якому можуть здійснюватись за допомогою банківської платіжної картки № НОМЕР_1 .
Також з наданої АТ «Таскомбанк» виписки по картковому рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_1 судом встановлено зарахування 30.12.2023 року грошових коштів на суму 22000,00 грн. 
На підставі вищевикладеного судом встановлено, що позивачем належним чином виконані умови договору кредиту №484922-КС-001 від 30.12.2023 року з надання відповідачу грошових коштів у кредит в сумі 22000,00 грн., на визначених та погоджених з ОСОБА_1 умовах.
З наданої представником позивача довідки про стан заборгованості, вбачається, що станом на 28.05.2025 року, заборгованість відповідача за кредитним договором №484922-КС-001 від 30.12.2023 року становить у загальному розмірі 124225 гривні 33 копійки, яка складається з: 20682,33 грн. - сума заборгованості за кредитом, 103543,00 грн. - заборгованість за відсотками.
Вказаний розрахунок заборгованості є зрозумілим та доступним, в тому числі містить усю необхідну інформації щодо періоду та розміру виникнення боргу.
Отже, наведені обставини підтверджують факт звернення відповідача до банку та отримання ним кредитних коштів, що у свою чергу свідчить про виникнення між сторонами прав і обов`язків.
При цьому, судом враховується, що відповідачем в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано жодних доказів на спростування вищенаведених обставин, зокрема сплату наявної заборгованості за договором, на що посилається позивач, як на підставу своїх вимог про стягнення заборгованості, надавши на підтвердження цих обставин належні, допустимі та достовірні докази.
Щодо стягнення з відповідача нарахованих позивачем відсотків за користування кредитом в розмірі 103543,00 грн. суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
За ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.
Необхідно зазначити, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.
Вказане узгоджується із положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.
Пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, зокрема у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.
Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином, ефективного вибору.
Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
У Рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками фізичними особами.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Також у цій постанові зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі №679/1103/23.
Суд зазначає, що розмір відсотків є завищеним відносно тіла кредиту, непропорційними і нерозумними, що є за своєю суттю несправедливим, оскільки порушують права споживачів кредитних послуг.
Приймаючи викладене в цілому, суд вважає, що вимога про нарахування та сплату відсотків в розмірі 103543,00 грн., з огляду на розмір тіла кредиту (20682,33 грн.), є явно завищеною та не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
За таких обставин, з урахуванням висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18, з огляду на суттєву неспівмірність заявленого позивачем розміру заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом та тілом кредиту, що не є справедливим суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 20682,33 грн., яка дорівнює сумі заборгованості за тілом кредиту. 
Приймаючи вищевикладені обставини в цілому, суд доходить до висновку про часткове задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» в частині вимог про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором №484922-КС-001 від 30.12.2023 року, яка складається з: суми заборгованості за кредитом - 20682 гривні 33 копійки, заборгованість по відсотках - 20682 гривні 33 копійки, що в загальному розмірі складає 41364 гривні 66 копійок.
Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом приймається, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпції щодо фактів.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ТОВ «Бізнес позика» є часткеово обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням часткового задоволення позову, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача у відшкодування судових витрат зі сплати судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, підлягає в загальному розмірі 799 гривень 40 копійок (41364,66*100/124225,33=33%; 33% від 2422,40 = 799,40),
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1-18, 76-89, 141, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,
ВИРІШИВ:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» (місцезнаходження: 01133, м. Київ, б-р Лесі Українки, 26, офіс 411) до ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості - задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 )на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» (місцезнаходження: 01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, 26, офіс 411; код ЄДРПОУ 41084239) заборгованість за кредитним договором №484922-КС-001 від 30.12.2023 року, у загальному розмірі 41364 (сорок одна тисяча триста шістдесят чотири) гривні 66 (шістдесят шість) копійок, яка складається з: суми заборгованості за кредитом - 20682 (двадцять тисяч шістсот вісімдесят дві) гривні 33 (тридцять три) копійки, заборгованість по відсотках - 20682 (двадцять тисяч шістсот вісімдесят дві) гривні 33 (тридцять три) копійки. 
У задоволені решти вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» - відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 )на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» (місцезнаходження: 01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, 26, офіс 411; код ЄДРПОУ 41084239)у відшкодування витрат зі сплати судового збору 799 (сімсот дев`яносто дев`ять) гривень 40 (сорок) копійок.
Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 02.02.2026 року.

Головуючий       Л. В. Калініченко