ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/249/26 Справа № 203/4801/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Іваницька І. В. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
судді-доповідача Космачевської Т.В., 
суддів: Агєєва О.В., Халаджи О.В.,
розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 04 лютого 2025 року у цивільній справі номер 203/4801/24 за позовом ОСОБА_1 до Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах м. Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Державної казначейської служби України про стягнення 3% річних та інфляційних втрат,

В С Т А Н О В И В:

В вересні 2024 року до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 з позовом до Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах м. Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Державної казначейської служби України про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська у справі №203/798/20 від 29.06.2022 року, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 22.02.2023 року, стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь на відшкодування матеріальної шкоди - 325573,17 грн, на відшкодування моральної шкоди - 5000,00 грн, а всього - 330573,17 грн. 
16.05.2023 року позивач звернувся до ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області з заявою про виконання зазначеного рішення суду, проте рішення не виконано, грошові кошти йому не сплачені, внаслідок чого ним реалізовано право на звернення з цим позовом про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за визначений період, починаючи з 16.08.2023 року, тобто після спливу тримісячного строку, обумовленого законодавцем на перерахування таких коштів.
Позивач, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив суд стягнути з Державного бюджету України на свою користь інфляційні втрати за період з вересня 2023 року по вересень 2024 року в сумі 29060,15 грн, 3% річних за період з 16.08.2023 року по 28.10.2024 року в сумі 11873,47 грн, а також судовий збір за розгляд позовної заяви в сумі 1211,20 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн.
Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2025 року позов ОСОБА_1 до Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах м. Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Державної казначейської служби України про стягнення 3% річних та інфляційних втрат - задоволено.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 3% річних у сумі 11873,47 грн, інфляційні втрати в сумі 29060,15 грн.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000, 00 грн та витрати по сплаті судового збору за розгляд позовної заяви в сумі 1211,20 грн.
Із вказаним рішенням не погодився відповідач Державна казначейська служба України, подав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення Кіровського районного суду від 04 лютого 2025 по справі №203/4801/24 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Ані порядок №845, ані будь-який інший акт законодавства не встановлюють для казначейства строку для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно із судовими рішеннями про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Так само акти спеціального законодавства не передбачають можливості нарахування інфляційних втрат та 3% річних у разі/після виконання рішення суду про відшкодування шкоди Державою.
Суд першої інстанції не взяв до уваги, що правова регламентація відносин щодо виконання судових рішень, боржниками за якими є в одному випадку державний орган, а в іншому – держава (бюджет), відрізняється, і застосування судом нормативних положень з однієї сфери правовідносин до іншої є помилковим. Враховуючи викладене, Суд першої інстанції невірно застосував норми Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та помилково не взяв до уваги механізм безспірного списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди (у даному випадку за судовим рішенням у справі №932/12254/20), визначений п.п. 35 – 40 Порядку №845.
Рішення суду першої інстанції про стягнення з бюджету індексу інфляції та 3% річних не відповідає вимогам закону, оскільки до цих правовідносин (які виникають на підставі норм бюджетного законодавства) не може застосовуватися відповідальність, визначена у частині другій статті 625 ЦК України.
Судове рішення про стягнення з Державного бюджету України (зокрема, за КПКВК 3504030) коштів, без встановлених бюджетних призначень законом про Державний бюджет України на відповідний рік (наприклад, про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних), не може бути виконане Казначейством. Крім того, його виконання матиме наслідком відповідальність за нецільове використання бюджетних коштів.
Від ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Скиба В.В., надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив суд апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). Ні Закон України №266/94-ВР, ні Закон України №4901-VI не обмежують дію статті 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання державою-боржником її грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежують можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. Крім того, у статті 625 ЦК України немає застережень про те, що її приписи застосовні лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами.
Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей (частина четверта статті 3 Закону України №4901-VI).
Припис частини другої статті 625 ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема державою) поширюється на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення. Подібні правові позиції викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2023 року №420/2411/19 та від 03.10.2023 року №686/7081/21.
Затримки бюджету фінансування не звільняє боржника від відповідальності, встановленої ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки норма ч. 1 ст. 625 цього Кодексу є імперативною і не передбачає жодних винятків незалежно від причин прострочення виконання грошового зобов`язання.
Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю – доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що відповідно до інформації з ЄДРСР: 
Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська у справі №203/798/20 від 29.06.2022 року, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 22.02.2023 року, стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування матеріальної шкоди - 325573,17 грн, на відшкодування моральної шкоди - 5000,00 грн, а всього - 330573,17 грн (https://reyestr.court.gov.ua/Review/104984831).
У постанові Верховного Суду від 22.02.2023 року у справі №203/798/20, зокрема, констатовано, що державний виконавець не виконав обов`язку з повернення позивачу залишку коштів від реалізації на торгах майна, належного йому, отже допустив протиправну бездіяльність, внаслідок якої позивача було позбавлено права власності на належне йому майно (грошові кошти) (https://reyestr.court.gov.ua/Review/109210872).
16.05.2023 року ОСОБА_1 звернуся до ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області з заявою про виконання рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська у справі №203/798/20 від 29.06.2022 року (вхідний №10-12754 від 16.05.2023), до якої доданий оригінал виконавчого листа від 01.05.2023 року у цій справі (а.с. 175, том 1).
Відповідно до наведених позивачем розрахунків, у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду інфляційні втрати за період з вересня 2023 року по вересень 2024 року становлять 29060,15 грн, 3% річних за період з 16.08.2023 року по 28.10.2024 року становлять 11873,47 грн (а.с. 2-2зв, 67-69, том 1).
21.01.2025 року ДКС України перераховано ОСОБА_1 кошту у сумі 330573,17 грн, на підтвердження чого надано копію платіжної інструкції №1418511 (4547384122) (а.с. 174, том 1).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.
З вказаними висновками суду першої інстанції апеляційний суд погоджується, виходячи з наступного.
Статтями 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України). З огляду на цей припис шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими і службовими особами, відшкодовує саме держава.
За змістом частини другої статті 2 ЦК України одним із учасників цивільних відносин є держава Україна. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України).
Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).
У цивільних правовідносинах, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 22 лютого 2023 року у справі № 203/798/20.
Згідно з положеннями частин 1, 2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до частина 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, але також завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі й інші юридичні факти.
Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між суб`єктом, який таку шкоду завдав, і потерпілим. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або не грошовим.
Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати (постанови Великої палати Верховного Суду від 11.04.2018 року у справі №758/1303/15-ц та від 16.05.2018 року у справі №686/21962/15-ц).
Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» та особливості їх виконання.
Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.
Частиною 1 статті 5 указаного Закону передбачено, що у разі, якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Згідно із частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (зокрема деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18, пункти 17, 18, 26, 28), від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18, пункти 21, 22, 25, 42, 45),від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18)).
У постанові від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання, чи застосовуються положення частини другої статті 625 ЦК України до правовідносин, які виникають внаслідок несвоєчасного виконання підтвердженого рішенням суду грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди, зробила такі висновки:
«У разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) стаття 625 ЦК України та частина перша статті 5 Закону № 4901-VI встановлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3 % річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). Ні Закон №266/94-ВР, ні Закон № 4901-VI не обмежують дію статті 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання державою-боржником її грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежують можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. Крім того, у статті 625ЦК України немає застережень про те, що її приписи застосовні лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами.
У разі, якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (частина перша статті 5 Закону № 4901-VI). Отже, цей припис не встановлює інший, ніж у частині другій статті 625 ЦК України, розмір процентів річних за прострочення держави-боржника.
Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей (частина четверта статті 3 Закону № 4901-VI). З огляду на цей припис прострочення держави-боржника настає за сукупності таких юридичних фактів: (1) стягувач подав до органу ДКС України виконавчий документ про стягнення з держави коштів; (2) держава за цим виконавчим документом не перерахувала кошти протягом трьох місяців з дня його надходження до органу ДКС України. Тому припис частини другої статті 625 ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема державою) поширюється на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення.».
Інший підхід до визначення моменту початку прострочення держави у спірних правовідносинах (наприклад, ототожнення такого моменту з датою вчинення делікту чи датою набрання законної сили судовим рішенням про стягнення з держави відшкодування) може зумовлювати недобросовісну поведінку стягувача (див.: пункт 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2023 року у справі № 420/2411/19).
Проаналізувавши наведені вище норми права та правові висновки Верховного Суду, апеляційний суд приходить до висновку про те, що положення частини другої статті 625 ЦК України розповсюджують свою дію до спірних правовідносин. Позивач має право на стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних за невиконання державою грошового зобов`язання, визначеного у рішенні суду. Водночас, їх нарахування мало відбуватися з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа.
Судом встановлено, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська у справі №203/798/20 від 29.06.2022 року, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 22.02.2023 року, стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування матеріальної шкоди - 325573,17 грн, на відшкодування моральної шкоди - 5000,00 грн, а всього - 330573,17 грн.
16.05.2023 року ОСОБА_1 звернуся до ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області з заявою про виконання рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська у справі №203/798/20 від 29.06.2022 року (вхідний №10-12754 від 16.05.2023), до якої доданий оригінал виконавчого листа від 01.05.2023 року у цій справі.
Відповідно до наведених позивачем розрахунків, у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду інфляційні втрати за період з вересня 2023 року по вересень 2024 року становлять 29060,15 грн, 3% річних за період з 16.08.2023 року по 28.10.2024 року становлять 11873,47 грн.
21.01.2025 року ДКС України перераховано ОСОБА_1 кошти в сумі 330573,17 грн, на підтвердження чого надано копію платіжної інструкції №1418511 (4547384122).
Судом першої інстанції було вірно встановлено, що оскільки з відповідною заявою до органу ДКС України позивач звернувся 16.05.2023 року, три місяці спливли 16.08.2023 року, тому нарахування 3% річних та інфляційних є правомірним починаючи з 17.08.2023 року.
За таких обставин, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з Державного бюджету України на користь позивача інфляційних втрат за період з вересня 2023 року по вересень 2024 року у розмірі 29060,15 грн та 3% річних за період з 16.08.2023 року по 28.10.2024 року у розмірі 11873,47 грн, оскільки виплату грошових коштів ДКС України за рішенням у справі №203/798/20 проведено з порушенням встановленого законом трьохмісячного строку. 
Наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.
Підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати Державної казначейської служби України по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення, рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 04 лютого 2025 року – без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: