ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 грудня 2025 року
м. Київ
справа № 930/526/24
провадження № 51-2789км25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 , 
прокурора ОСОБА_5 , 
захисника ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції), 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Вінницького апеляційного суду від 18 червня 2025 року у кримінальному провадженні № 12024020070000001 за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Дубовець Немирівського району Вінницької області та мешканця АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 286-1 та ч. 1 ст. 289 Кримінального кодексу України (далі - КК). 

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами обставини
За вироком Немирівського районного суду Вінницької області від 13 січня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено:
- за ч. 1 ст. 286-1 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 3 місяці з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки;
- за ч. 1 ст. 289 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 3 місяці з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
Стягнуто процесуальні витрати, вирішено долю речових доказів.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_7 на його користь 132 640 грн у рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди та 20 000 грн у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.
Ухвалою суду від 22 січня 2025 року виправлено описку у вироку, та абзац перший резолютивної частини викладено в такій редакції: « ОСОБА_7 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК, призначити йому покарання, із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК у виді 1 (одного) року позбавлення волі». 
Суд першої інстанції установив, що ОСОБА_7 04.01.2024 близько 13:30 знаходячись біля домогосподарства на АДРЕСА_2 та перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, без дозволу власника автомобіля «Fiat Doblo» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_8 сів за кермо автомобіля, за допомогою ключа запалювання запустив двигун і почав рух, тобто незаконно заволодів цим транспортним засобом.
Близько 14:10 цього ж дня ОСОБА_7 , не маючи права керувати транспортними засобами, під час керування вказаним автомобілем у стані алкогольного сп`яніння та рухаючись автодорогою М-30 у напрямку м. Немирова порушив вимоги пунктів 10.1, 12.1, 12.6 (г) Правил дорожнього руху України, не впорався з керуванням і допустив з`їзд автомобіля за межі лівого краю проїзної частини дороги де зіткнувся з електроопорою.
Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди малолітній пасажир автомобіля ОСОБА_9 отримав середньої тяжкості тілесних ушкоджень за відсутністю небезпеки для життя, яке спричинило тривалий (понад 21 день) розлад здоров`я. 
Ухвалою від 25 березня 2025 року Вінницький апеляційний суд скасував ухвалу місцевого суду від 22 січня 2025 року про виправлення описки у вироку. 
При перегляді вироку за апеляційною скаргою прокурора 18 червня 2025 року цей суд скасував вирок у частині призначеного покарання та ухвалив новий вирок, яким призначив ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286-1 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, за ч. 1 ст. 289 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
У решті залишив судове рішення без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У поданій касаційній скарзі захисник просить скасувати вирок апеляційного суду через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого і призначити новий розгляд у цьому суді.
На обґрунтування своїх вимог зазначає, що у суду апеляційної інстанції були всі підстави для призначення ОСОБА_7 покарання менш суворого ніж позбавлення волі, зокрема, такими підставами, на його думку, є: невелика тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, свою вину у скоєному визнав повністю, щиро розкаявся, про вчинене жалкує, за місцем проживання характеризується посередньо, має на утриманні п`ятеро неповнолітніх дітей, а також те, що потерпілий претензій до нього немає і просив суд його суворо не карати.
З урахуванням цих обставин стверджує, що оскаржуване судове рішення не відповідає вимогам статей 370, 374 та 420 КПК.
Позиція учасників у суді касаційної інстанції
У судовому засіданні захисник підтримав свою касаційну скаргу. 
Прокурор заперечив проти касаційної скарги захисника, вважав оскаржуваний вирок законним і просив залишите це судове рішення без зміни, а скаргу без задоволення. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені в касаційній скарзі, колегія суддів (далі - Суд) дійшла висновку про таке.
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно з положеннями ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Висновки судів обох інстанцій у судових рішеннях про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих злочинів та правильність кваліфікації його дій судом у касаційній скарзі захисником не оспорюються і під сумнів не ставляться.
Тому при перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі захисника, суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, встановлених місцевим та апеляційним судами.
Як убачається з матеріалів провадження, не погодившись із вироком місцевого суду прокурор оскаржив його в апеляційному порядку з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність (у частині застосування положень ст. 69 КК) та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість.
За правилами ч. 1 ст. 420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі: необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; необхідності застосування більш суворого покарання; скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції; неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
При ухваленні нового вироку у справі апеляційний суд цих вимог закону дотримався.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та запобігання нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винуватого. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Відповідно до приписів ст. 69 КК, за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
Скасовуючи вирок суду першої інстанції та ухвалюючи у справі новий вирок апеляційний суд у своєму рішенні вказав, що призначаючи ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 289 КК нижче від найнижчої межі суд першої інстанції не взяв до уваги вимоги ст. 66 та 69 цього Кодексу і не врахував достатньо ступінь тяжкості цього злочину та особу засудженого, який вину у скоєному не визнав і завдану шкоду потерпілому не відшкодував. 
Зважаючи на це апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що наявність у засудженого п`ятьох дітей та позиція потерпілого не карати його суворо не є тими обставинами, які можуть бути підставами для застосування до нього положень ст. 69 КК, а тому задовольнив апеляційну скаргу прокурора, скасував вирок місцевого суду в частині призначеного покарання та ухвалив новий вирок, яким призначив ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 289 КК мінімальне покарання у виді позбавлення волі, передбачене санкцією вказаної норми, на строк 3 роки і на підставі ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень остаточно визначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на цей же строк.
Призначене апеляційним судом покарання засудженому відповідає засадам співмірності та індивідуалізації і є необхідним та достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів.
Доводи касаційної скарги захисника не містять у собі аргументів, які би не були враховані судом апеляційної інстанції та ставили під сумнів законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.
Вирок апеляційного суду є належним чином обґрунтованим та вмотивованим і за змістом відповідає вимогам статей 370, 374 та 420 КПК, у ньому зазначено відповідні підстави та положення закону, якими керувався цей суд при ухваленні свого рішення.
Під час касаційної перевірки цього вироку Судом не встановлено таких порушень норм матеріального чи процесуального права, які можуть бути підставами для його зміни чи скасування.
З урахуванням наведеного підстав для задоволення касаційної скарги захисника Суд не вбачає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Залишити без задоволення касаційну скаргу захисника, а вирок Вінницького апеляційного суду від 18 червня 2025 року щодо ОСОБА_7 без зміни.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1   ОСОБА_2   ОСОБА_3