ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1086/26 Справа № 205/9261/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бізяєва Н. О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів: Пищиди М.М., Макарова М.О., 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Дніпрі
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська (Новокодацького районного суду міста Дніпра) від 13 березня 2025 року 
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа – ОСОБА_3 про стягнення коштів , –

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2024 року позивач ОСОБА_2 , в особі представника - адвоката Смірнова А.А. звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська (Новокодацького районного суду міста Дніпра) з позовом до ОСОБА_1 , третя особа – ОСОБА_3 про стягнення коштів.

Свої вимоги мотивувала тим, що 13.02.2020 року між ОСОБА_4 , з однієї сторони, та ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , з іншої сторони, було укладено договір купівлі-продажу cадового будинку АДРЕСА_1 .

13.02.2020 року між ОСОБА_4 , з однієї сторони, та ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з іншої сторони, було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки № НОМЕР_1 загальною площею 0,0400 га, кадастровий номер 1210100000:09:519:0801, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, садівниче товариства «Стіновик». 

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на даний час залишаються власниками вказаного садового будинку та земельної ділянки. 
13.02.2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 було укладено попередній договір згідно якого: ОСОБА_1 зобов`язується продати до 13.02.2021 року садовий будинок АДРЕСА_2 , що належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 13.02.2020 року, за 8500 доларів США, по курсу НБУ станом 13.02.2020 року, ОСОБА_2 , а ОСОБА_2 зобов`язується оплачувати щомісячно з 13.02.2020 року кожного тринадцятого числа до 13.03.2021 року суму в розмірі 5 відсотків від суми 8500 доларів США, з простроченням не більше 50 днів (з пенею 5 %) від 425 доларів США. У випадку не виплати процентів або прострочення понад 50 днів, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мають право здійснювати розпорядження садовим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , та земельною ділянкою із кадастровим номером 1210100000:09:519:0801 на власний розсуд. 
Згідно вказаного договору, ОСОБА_3 із умовами попереднього договору купівлі-продажу дачного будинку за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки із кадастровим номером 1210100000:09:519:0801 згоден. 
За своєю природою укладений договір є попереднім договором, оскільки передбачає протягом певного строку (одного року) укласти договір в майбутньому основний договір купівлі-продажу нерухомості на умовах, встановлених попереднім договором. 
На виконання укладеного попереднього договору від 13.02.2020 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_2 , було перераховано на користь ОСОБА_1 грошові кошти на загальну суму 84 829, 24 грн. 
У зв`язку з вищезазначеним, просила суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 84 829 грн. 24 коп., сплачені згідно нікчемного попереднього договору купівлі-продажу від 13.02.2020 року садового будинку АДРЕСА_1 із земельною ділянкою 4 сотки, із кадастровим номером 1210100000:09:519:0801, який знаходиться в Садівничому товаристві «Стіновик» в АДРЕСА_3 , також просила стягнути з відповідача судовий збір у сумі 968.96 грн., витрати на правничу допомогу у сумі 10 000,00 грн.
Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська (Новокодацького районного суду міста Дніпра) від 13 березня 2025 року позовні вимоги задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 84 829 (вісімдесят чотири тисячі вісімсот двадцять девять) грн. 24 коп., які були позивачем за нікчемним правочином від 13.02.2020 року садового будинку АДРЕСА_1 із земельною ділянкою 4 сотки, із кадастровим номером 1210100000:09:519:0801, який знаходиться в Садівничому товаристві «Степовик» в АДРЕСА_3 .
Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн. 96 коп.
Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000 грн. 
Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 02 вересня 2025 року заяву ОСОБА_1 – адвоката Товстого Костянтина Андрійовича про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2025 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , про стягнення коштів – залишено без задоволення. 

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

У відзиві позивач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін. Стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Згідно з п. 1 ч.4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику.
Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про отримання документів в Електронному суді, а також оголошенням на веб-порталі Судової влади України.

Сторони у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 13.02.2020 року між ОСОБА_4 , з однієї сторони, та ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , з іншої сторони, було укладено договір купівлі-продажу, cадового будинку АДРЕСА_1 , який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кретоною Н.Б.

13.02.2020 року між ОСОБА_4 , з однієї сторони, та ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з іншої сторони, було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки № НОМЕР_1 загальною площею 0,0400 га, кадастровий номер 1210100000:09:519:0801, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, садівниче товариства «Стіновик».
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на даний час залишаються власниками вказаного садового будинку та земельної ділянки, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (номер витягу 200161638, 200163618).
13.02.2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 було укладено попередній договір (письмовий), згідно якого: ОСОБА_1 зобов`язується продати до 13.02.2021 року садовий будинок АДРЕСА_2 , що належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 13.02.2020 року, за 8500 доларів США, по курсу НБУ станом 13.02.2020 року, ОСОБА_2 , а ОСОБА_2 зобов`язується оплачувати щомісячно з 13.02.2020 року кожного тринадцятого числа до 13.03.2021 року суму в розмірі 5 відсотків від суми 8500 доларів США, з простроченням не більше 50 днів (з пенею 5 %) від 425 доларів США. У випадку не виплати процентів або прострочення понад 50 днів, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мають право здійснювати розпорядження садовим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , та земельною ділянкою із кадастровим номером 1210100000:09:519:0801 на власний розсуд.
Згідно вказаного договору, ОСОБА_3 із умовами попереднього договору купівлі-продажу дачного будинку за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки із кадастровим номером 1210100000:09:519:0801 згоден.
26.05.2024 року позивачем на адресу ОСОБА_1 надсилалась вимога про застосування наслідків нікчемності та повернення коштів у розмірі 84 829,24 грн.
Згідно квитанцій та банківської виписки, доданих позивачем, сума перерахованих коштів ОСОБА_2 на рахунок ОСОБА_1 складає 84 829,24 грн., що підтверджується матеріалами справи.
Як убачається з письмових пояснень, які містяться в заяві про перегляд заочного рішення та апеляційній скарзі, відповідачка не заперечує факт отримання спірних грошових коштів від ОСОБА_2 . Однак, заперечуючи їх отримання за оспорюваним правочином не зазначає та не надає належних доказів на підтвердження наявності між сторонами інших правовідносин на виконання яких, ОСОБА_2 повинна б була сплачувати їй грошові кошти.
У відповідності до вимог ст.ст. 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частина 1 ст. 628 ЦК передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Інститут свободи договору передбачає можливість сторін вільно визначати зміст договору, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, які не суперечать законодавству, з врахуванням звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При цьому сторони мають право врегулювати й ті відносини, які не визначені у положеннях актів цивільного законодавства та не суперечать ним.
Відповідно до частин 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
Попередній договір є одним з різновидів цивільних договорів, а тому йому властиві всі родові ознаки договорів. Так, попередній договір вважається укладеним з моменту, коли сторони досягли угоди з усіх істотних умов договору. При цьому для попереднього договору, поряд з іншими його умовами, повинні бути визначені ті, які є суттєвими для основного договору.
Основним договором у правовідносинах сторін даної справи мав стати договір купівлі-продажу квартири.
Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.
Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації (частини 3 та 4 ст. 334 ЦК).
У свою чергу, ст. 182 ЦК передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Згідно п. 13 Постанови пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 р. № 9, з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню.
Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України встановлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Нікчемним є правочин, недійсність якого встановлена законом, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається (абз. 1 ч. 2 ст. 215 ЦК України).
В силу статей 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.
Звертаючись із позовною заявою, позивач посилався на те, що 13.02.2020 року між позивачем, як покупцем, та відповідачем і третьою особою ОСОБА_3 , як продавцями, був укладений попередній договір про укладення договору купівлі-продажу садового будинку АДРЕСА_2 , що належить продавцям на підставі договору купівлі-продажу від 13.02.2020 року, що цей договір не посвідчений нотаріально, а тому, згідно до ч. 2 ст. 215 та ст. 657 ЦК України є нікчемним, оскільки його недійсність встановлена законом.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2020 року у справі № 537/4259/15-ц (провадження № 61-592св20), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2022 року у справі № 754/13893/19 (провадження № 61-737св22), зроблено висновок, що: " Якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України". 
Аналогічний висновок можна зробити і щодо недійсних правочинів, оскільки, як вбачається із матеріалів справи, позивач перерахувала відповідачу кошти як оплату за недійсним договором. При цьому згідно пункту 1 частини 3 статті 1212 Цивільного кодексу України: положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином. 
Доказів на спростування даних обставин стороною відповідача не надано ні суду першої, ні апеляційної інстанції. 
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). 
Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18. 
Верховним Судом неодноразово, в тому числі й у постанові від 12.08.2020 у справі №367/8159/16-ц, було вказано, що у разі недотримання вимог про нотаріальне посвідчення попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна він є нікчемним в силу вимог закону і у разі отримання за цим договором його стороною коштів підлягає застосуванню ст. 1212 ЦК України. 
Як Велика Палата Верховного Суду зазначила в постанові від 07 лютого 2024 року у справі № 910/3831/22 (Провадження № 12-45гс23): зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Виконати таке зобов`язання особа повинна відразу після того, як безпідставно отримала майно або як підстава такого отримання відпала. Це зобов`язання не виникає з рішення суду. Судове рішення в цьому випадку є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно. Подібний висновок викладений у пунктах 66, 67 постанови Касаційного господарського суду від 01 вересня 2022 року у справі № 910/9544/19, на яку посилається колегія суддів Касаційного господарського суду в цій справі. За обставинами цієї справи особа отримала кошти за нікчемним правочином, відповідно обов`язок повернути ці кошти виник у неї з моменту їх безпідставного отримання, оскільки недійсність нікчемного правочину встановлена законом і визнання його недійсним судом не вимагається. 
Згідно Постанови Верховного Суду від 20 вересня 2024 року у справі № 628/1203/19 (провадження № 61-8954св24) “Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція ст. 1212 ЦК України, як і загалом норм гл. 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів), від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Відсутність правової підстави – це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але надалі відпала. Для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212–1214 ЦК України). Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення зазначених коштів у порядку ст. 1212 ЦК України”.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦПК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. 
На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов`язання. 
Правила ст. 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання. 
Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівліпродажу.  
Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12, а також висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682св19, від 13 січня 2021 року у справі № 686/6823/14-ц (провадження № 61-6475св20) та від 08 квітня 2021 року у справі № 640/19696/17 (провадження № 61-2624св20). 
Оскільки договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства, між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що передана позивачем грошова сума у загальному розмірі 84 826, 24 грн. є авансом, який підлягав поверненню.
Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. 
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. 
Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. п. 5, 7постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.10постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року, реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. 
Таким чином, оскільки укладений між сторонами правочин - попередній договір купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки є нікчемним, проте, на його виконання позивачем були сплачені грошові кошти у розмірі 84 829, 24 грн, що не було спростовано стороною відповідача в ході розгляду даної справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідач отримав грошові кошти від позивача у розмірі 84 829, 24 грн без достатньої правової підстави, а тому у даному випадку підлягає застосуванню стаття 1212 ЦК України. 
Крім того, колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що матеріали справи не містять беззаперечних доказів про зазначення в протоколах судових засіданнях про належне повідомлення відповідача про дати судових засідань та неповідомлення про причини неявки суду відповідачем. Не дивлячись на те, що належним чином відповідач ОСОБА_1 судом про явку не повідомлялась суд здійснив розгляд справи та прийняв заочне рішення по справі. 
Згідно ч. 1 ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи. 
Як вбачається із матеріалів справи, відповідачка повідомлялася про розгляд справи шляхом направлення судових викликів за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання:, які поверталась назад до суду. 
Так, матеріали справи містять опис вкладеного цінного листа та поштове відправлення № 4908300950295 – доказ направлення відповідачці позовної заяви з додатками (а. с. 23). 
Матеріали справи містять опис вкладеного цінного листа та поштове відправлення № 4908300943949 – доказ направлення відповідачці вимоги про повернення коштів (а. с. 24-25). 
Також, матеріали справи містять конверт від 25.01.2025 року про повернення судової повістки направленої саме на адресу реєстрації відповідачки - АДРЕСА_4 , із відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою» (а. с. 74). 
Окрім цього, наявне оголошення про виклик відповідачки в судове засідання.
Відповідно до частини 5, пункту 2 частини 7, пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. 
Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки, зокрема, про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду (пункт 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України). 
Отже, за змістом наведених положень процесуального закону повернення судової повістки з відміткою поштового оператора про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси, вважається підтвердженням належного повідомлення учасника справи, а днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки. 
Вказана позиція, зокрема, викладено в Постанові Верховного Суду від 09 листопада 2023 року у справі № 753/114/22 (провадження № 61-6264ск23). 
У матеріалах справи містяться, також докази направлення заяви про прийняття додаткового рішення на адресу відповідачки – квитанція та опис вкладеного (а.с.87).
Згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнов проти України", відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції. 
В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. 
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції та позивачкою вжито всіх заходів для повідомлення учасника справи про судовий розгляд. 
Матеріали справи містять докази направлення та повернення до суду відповідних судових документів за адресою реєстрації місця проживання відповідачки, відомості про яку зазначені у позовній заяві та підтверджені у встановлені законом порядку. 
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що зазначена адреса реєстрації місця проживання вказана відповідачкою також у своїй заяві про перегляд заочного рішення та у подальшому у апеляційній скарзі, будь-яких доказів про фактичне її проживання за іншою адресою суду надано не було. 
Таким чином, колегія суддів приходить висновку, що одне лише посилання на неналежне повідомлення про розгляд справи не може бути підставою для скасування заочного рішення. 
З огляду на те, що відповідач не зазначив жодних доказів, які на момент розгляду справи могли б мати істотне значення для її вирішення та призвести до ухвалення рішення, повністю або частково протилежного заочному, чи до його зміни, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги. 
Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі N 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції "негативного доказу" для обґрунтування власної позиції. Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не досліджувався оригінал договору, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки зазначена обставина не впливає на правильність висновків суду першої інстанції. 
Крім того, заперечуючи проти позовних вимог та рішення суду відповідачка не надала, а ні суду першої інстанції, при розгляді питання про скасування заочного рішення, а ні суду апеляційної інстанції, доказів у підтвердження своїх заперечень проти заявлених вимог та наявності інших правовідносин із позивачкою на виконання яких передавались спірні грошові кошти.
Колегія суддів приймає до уваги посилання апелянта на допущення судом першої інстанції описку, однак зазначена обставина також не впливає на правильність та обґрунтованість висновків суду першої інстанції. Водночас, колегія суддів звертає увагу, що сторони не позбавлені права звернутися до суду першої інстанції із заявою про виправлення допущеної описки в порядку, передбаченому процесуальним законом. 
З урахуванням наведеного, з`ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. 
Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами. 
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська (Новокодацького районного суду міста Дніпра) від 13 березня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 15 січня 2026 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: М.М. Пищида

М.О. Макаров