ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 січня 2026 року
м. Київ
справа № 760/12308/22
провадження № 61-10850св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Державне підприємство обслуговування повітряного руху України,
треті особи: Первинна профспілкова організація працівників авіакомпанії «Украерорух», Всеукраїнська профспілка «Федерація профспілок авіапрацівників радіолокації, радіонавігації і зв`язку України», Служба безпеки України,
провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 22 січня 2024 року в складі судді Митрофанової А. О. та постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2024 року в складі колегії суддів:Олійника В. І., Гаращенка Д. Р., Сушко Л. П.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовомдо Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, у якому просив:
визнати незаконним та скасувати з моменту видання наказ Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 04 жовтня 2021 року № 1062/о «Про зниження винагороди за вислугу років за вересень 2021 року» в частині, яка стосується його;
стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України невиплачений йому заробіток у формі винагороди за вислугу років за вересень 2021 року в розмірі 20 689,61 грн;
визнати незаконним та скасувати з моменту видання наказ Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 22 жовтня 2021 року № 1155/о «Про звільнення»;
поновити його на роботі на посаді директора авіакомпанії «Украерорух» Державного підприємства обслуговування повітряного руху України;
стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з дня звільнення до дня ухвалення судом рішення по суті спору, включаючи період з 23 жовтня 2021 року до 08 вересня 2022 року (включно) у розмірі 793 608,72 грн, та за період з 09 вересня 2022 року до дня ухвалення судом рішення по суті спору в розмірі, який буде встановлений судом;
та стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 24 жовтня 2014 року працював на посаді директора авіакомпанії «Украерорух».
З серпня 2015 року відповідач неодноразово незаконно звільняв його з займаної посади з різних підстав.
31 серпня 2021 року на виконання рішення суду відповідач у черговий раз поновив його на роботі.
Після цього наказом від 04 жовтня 2021 року № 1062/о відповідач зменшив розмір його винагороди за вислугу років, посилаючись на невиконання ним покладених на нього посадових обов`язків.
Вважав наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки факту невиконання ним посадових обов`язків відповідач не довів. До дня видачі наказу він належним чином виконував свої посадові обов`язки директора авіакомпанії. Виробничих чи дисциплінарних порушень не допускав. Відповідач не зажадав його письмових пояснень та не отримав згоди профспілкової організації на зменшення його винагороди за вислугу років.
Окрім цього, наказом від 22 жовтня 2021 року відповідач звільнив його з роботи на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скасуванням допуску до державної таємниці.
Таке звільнення є незаконним. Допуск до державної таємниці скасований йому ще 09 січня 2019 року. Проте, незважаючи на це, на підставі судових рішень його двічі було поновлено на посаді, яка передбачає наявність такого допуску.
При цьому відповідач не здійснив дій, передбачених статтею 22 Закону України «Про державну таємницю», спрямованих на отримання від Служби безпеки України для нього, як поновленого працівника, необхідного для роботи допуску до державної таємниці.
Також відповідач порушив процедуру звільнення, адже не надав йому достатнього часу для ознайомлення із переліком вакантних посад на підприємстві та звільнив його без згоди профспілкової організації.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 22 січня 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 11 червня 2024 року, у позові відмовлено.
Суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що оскаржувані накази видані відповідачем з дотриманням вимог закону.
Позивач не довів, а суд не встановив належного виконання останнім своїх посадових обов`язків, тобто, виробничих завдань і функцій, покладених на позивача, як на директора авіакомпанії, як і не встановив наявності належного мотивування незгоди профспілки з прийнятим відповідачем наказом.
Посада, яку обіймав позивач, була включена до переліку посад, що потребує допуску до державної таємниці. У зв`язку із відсутністю у позивача такого допуску відповідач обґрунтовано звільнив його на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України.
При цьому про наступне вивільнення позивач був попереджений належним чином. Відповідач запропонував йому переведення на будь-яку іншу вакантну посаду на підприємстві, яка б відповідала його кваліфікаційному рівню та не вимагала допуску до державної таємниці, проте позивач не виявив бажання щодо переведення.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У липні 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 22 січня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2024 року й ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Як на підставу касаційного оскарження посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суди не врахували висновки, викладені впостановах Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі № 336/5828/16, від 11 грудня 2019 року в справі № 758/14834/15-ц, від 11 березня 2020 року в справі № 363/2202/17, від 29 квітня 2020 року в справі № 487/2230/17, від 31 березня 2021 року в справі № 607/1422/17, від 25 січня 2023 року в справі № 734/2607/20; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах; підстави, передбачені частиною третьою статті 411 ЦПК України.
Касаційна скарга мотивована, зокрема тим, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про витребування від відповідача доказів його якісної та професійної роботи, а суд апеляційної інстанції цю помилку не виправив.
Суди не врахували, що він був членом Первинної профспілкової організації працівників авіакомпанії «Украерорух», до якої відповідач взагалі не звертався.
Не звернули уваги на те, що відповідач не здійснив передбачених статтею 22 Закону України «Про державну таємницю», спрямованих на отримання від Служби безпеки України для нього, як поновленого працівника, необхідного для роботи допуску до державної таємниці.
Неправильно застосували норму частини першої статті 49-2 КЗпП України, якою передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Проте відповідач надав йому лише тринадцять хвилин для ознайомлення з переліком вакантних на підприємстві посад, що свідчить про порушення ним цієї норми.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 11 вересня 2024 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
27 листопада 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Відповідач подав відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
Позиція Верховного Суду
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Фактичні обставини, встановлені судами
З 27 жовтня 2014 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Державним підприємством обслуговування повітряного руху України, працював на посаді директора авіакомпанії «Украерорух».
Розпорядженням Центрального управління Служби безпеки України від 13 березня 2018 року № 52д ОСОБА_1 надано допуск до державної таємниці за формою 3. 
На підставі цього розпорядження Державним підприємством обслуговування повітряного руху України видано наказ від 23 березня 2018 року № 8ДСК, яким з 23 березня 2018 року ОСОБА_1 надано доступ до інформації з грифом секретності «таємно».
Надалі розпорядженням Центрального управління Служби безпеки України від 04 січня 2019 року № 9д скасовано допуск до державної таємниці ОСОБА_1 , директору авіакомпанії «Украерорух». Це розпорядження було оскаржено ОСОБА_1 в судовому порядку. У задоволенні його позову було відмовлено (рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 лютого 2020 року в справі № 640/13887/19).
Наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 02 жовтня 2019 року № 1045/о ОСОБА_1 було звільнено з роботи 02 жовтня 2019 року на підставі пункту 5 частини першої статті 40 КЗпП України.
На виконання рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30 серпня 2021 року в справі № 760/30608/19 наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 31 серпня 2021 року № 920/о скасовано наказ від 02 жовтня 2019 року № 1045/о, позивача було поновлено на посаді директора авіакомпанії «Украерорух» з 03 жовтня 2019 року без права доступу до секретних робіт та документів, що становлять державну таємницю.
Відповідно до акта про встановлення факту відсутності на роботі від 10 вересня 2021 року № 1-29/75/21, ОСОБА_1 10 вересня 2021 року о 15:43 год покинув територію підприємства через контрольовану зону РСП «Київцентраеро» і до кінця робочого дня не виконував свої посадові обов`язки. Від ознайомлення з цим актом позивач відмовився, про що свідчить відповідний акт від 13 вересня 2021 року.
Згідно з актом про встановлення факту відсутності на роботі від 23 вересня 2021 року № 1-29/79/21, ОСОБА_1 22 вересня 2021 року був відсутній на робочому місці більше трьох годин (о 13:02 год покинув територію підприємства через контрольовану зону РСП «Київцентраеро»). Пояснення щодо факту відсутності і підтвердження виконання своїх посадових обов`язків не надав. Від ознайомлення з цим актом також відмовився, про що складено відповідний акт від 24 вересня 2021 року.
Наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України «Про зниження винагороди за вислугу років за вересень 2021 року» від 04 жовтня 2021 року № 1062/о відповідно до Положення про порядок визначення і виплати винагороди за вислугу років у системі цивільної авіації України працівникам Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (додаток 9 до колективного договору між адміністрацією Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та профспілками) ОСОБА_1 зменшено розмір винагороди за вислугу років за невиконання посадових обов`язків, покладених на працівника згідно з положенням про авіакомпанію «Украерорух» на 100%. Від ознайомлення з цим наказом позивач відмовився, що підтверджується відповідним актом від 05 жовтня 2021 року.
31 серпня 2021 року ОСОБА_1 ознайомився з попередженням про наступне вивільнення у зв`язку зі скасуванням допуску до державної таємниці Службою безпеки України (лист від 04 січня 2019 року № 26/2/1-336ДСК). Одночасно позивача попереджено про можливе переведення на іншу посаду, не пов`язану з державною таємницею, та надано перелік вакантних посад на підприємстві. Запропоновано розглянути ці посади та надати відповідну заяву до відділу кадрового забезпечення управління персоналу до 30 вересня 2021 року. Проінформовано, що при відсутності посад, які б відповідали кваліфікаційному рівню позивача, чи у випадку його відмови від переведення на вакантну посаду або ненадання відповідної заяви на переведення, трудовий договір з ним буде розірвано на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України.
Також 22 жовтня 2021 року ОСОБА_1 попереджено про можливе переведення на іншу посаду, не пов`язану з державною таємницею, та надано перелік вакантних посад на підприємстві.
Від підпису про ознайомлення з цим попередженням ОСОБА_1 відмовився, про що складений відповідний акт. Водночас факт надання йому попередження з переліком вакантних посад на підприємстві з погодження позивача зафіксовано на аудіо та відео запис.
Наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 22 жовтня 2021 року № 1155/о ОСОБА_1 , директора авіакомпанії «Украерорух», звільнено з роботи 22 жовтня 2021 року у зв`язку з відмовою у наданні допуску до державної таємниці на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України.
Підстава: лист Служби безпеки України від 18 жовтня 2021 року № 26/2/1-6705 дск/п, стаття 26 Закону України «Про державну таємницю», попередження про наступне вивільнення та акт про відмову від ознайомлення з попередженням про наступне вивільнення та вакантними посадами від 22 жовтня 2021 року.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Щодо вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про зниження винагороди за вислугу років
Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (частини перша та сьома статті 43 Конституції України).
Частиною першою статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно з частинами другою та третьою статті 97 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.
Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.
Структура заробітної плати включає основну заробітну плату, додаткову заробітну плату та інші заохочувальні та компенсаційні виплати.
Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (частина перша статті 21 Закону України «Про оплату праці»).
Відповідно до підпункту 1.1. пункту 1 Положення про порядок визначення і виплати винагороди за вислугу років у системі цивільної авіації України працівникам Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (додаток 9 до колективного договору між адміністрацією Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та профспілками (зі змінами та доповненнями)(пункт 5.17) (далі - Положення) винагорода за вислугу років у системі цивільної авіації - це щомісячна додаткова грошова сума, яка виплачується працівникам підприємства за підсумками їх роботи за місяць з фонду оплати праці. Розмір винагороди, що призначається згідно з Положенням, залежить від стажу роботи працівника у системі цивільної авіації і від результатів його праці.
Згідно з підпунктами 7.1 та 7.2. пункту 7 Положення директору підприємства і директорам РСП (структурних підрозділів) надається право позбавляти працівників за виробничі або дисциплінарні порушення винагороди за вислугу років повністю або частково. Позбавлення (часткове зменшення) винагороди за вислугу років працівникам підприємства оформлюється наказом директора (директора регіонального структурного підрозділу). У разі, якщо працівник є членом профспілки, такий наказ підлягає погодженню з профспілкою, членом якої він є.
Отже, винагорода за вислугу років у системі цивільної авіації не є обов`язковою складовою заробітної плати працівника та її виплата залежить від результатів його праці.
У статті 139 КЗпП України зазначено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження роботодавця, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна роботодавця, з яким укладено трудовий договір.
Оскаржуваним наказом № 1062/о від 04 жовтня 2021 року позивачу зменшено розмір винагороди за вислугу років за вересень 2021 року на 100%.
Установлено, що підставою для видачі цього наказу стало невиконання ОСОБА_1 посадових обов`язків, покладених на нього Положенням про авіакомпанію «Украерорух», а саме невиконання окремого доручення виконуючого обов`язків директора Державного підприємства обслуговування повітряного руху України А. Ярмака від 01 вересня 2021 року. Крім того, позивач був відсутній на робочому місці без поважних причин 10 вересня 2021 року та 21 вересня 2021 року.
Згідно з пунктом 7.1 Положення про авіакомпанію «Украерорух» № 2.2.-06-92 від 29 грудня 2018 року відповідальність за неякісне і/або несвоєчасне виконання покладених на авіакомпанію цим Положенням завдань та функцій несе директор авіакомпанії.
У пункті 7.4 цього Положення визначено, що директор авіакомпанії несе персональну відповідальність, у тому числі за несвоєчасне виконання та/або невиконання доручень директора підприємства.
За частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Установивши, що ОСОБА_1 як директор авіакомпанії допустив неналежне виконання покладених на нього виробничих завдань і функцій і доказів, які б спростували цю обставину, суду не надав, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, обґрунтовано вважав, що відповідач з дотриманням вимог закону реалізував свої повноваження і позбавив позивача винагороди за вислугу років за вересень 2021 року, у зв`язку з чим правильно відмовив у задоволенні вимоги про визнання незаконним та скасування оскаржуваного наказу від 04 жовтня 2021 року.
Посилання позивача на незаконність цього наказу з тієї підстави, що він не погоджений з профспілковою організацією, членом якої він є, безпідставні.
Суди встановили, що відповідач звертався до Всеукраїнської профспілки «Федерація профспілок авіапрацівників радіолокації, радіонавігації і зв`язку України», до складу якої входить Первинна профспілкова організація працівників авіакомпанії «Украерорух», членом якої був позивач, з проханням погодити наказ про зниження  ОСОБА_1 винагороди за вислугу років за вересень 2021 року.
Директор профспілкової організації категорично заперечував щодо погодження цього наказу. Проте така незгода профспілки не містить достатньої аргументації, посилань на правове обґрунтування незаконності зменшення розміру винагороди за вислугу років за вересень 2021 року або посилань на неврахування роботодавцем фактичних обставин, за яких зменшення розміру цієї винагороди є порушенням законних прав позивача, тому, як правильно зазначили суди, сама по собі відсутність такої згоди не може бути підставою для скасування оскаржуваного наказу й доводи касаційної скарги цього не спростовують.
Щодо вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди
Частиною першою статті 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Однією з гарантій забезпечення прав громадян на працю є передбачений у статті 43 Конституції України правовий захист від незаконного звільнення.
Підставою для звільнення ОСОБА_1 з посади директора авіакомпанії «Украерорух» стала відмова в наданні йому допуску до державної таємниці.
Суспільні відносини, пов`язані з віднесенням інформації до державної таємниці, засекречуванням, розсекречуванням її матеріальних носіїв та охороною державної таємниці з метою захисту національної безпеки України, врегульовані Законом України «Про державну таємницю».
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про державну таємницю» допуск до державної таємниці - це оформлення права громадянина на допуск до секретної інформації.
Відповідно до частини п`ятої статті 5 Закону України «Про державну таємницю» спеціально уповноваженим державним органом у сфері забезпечення охорони державної таємниці є Служба безпеки України.
Частиною другою статті 26 Закону України «Про державну таємницю» передбачено, що скасування раніше наданого допуску до державної таємниці здійснюється органами Служби безпеки України в разі виникнення або виявлення обставин, передбачених статтею 23 цього Закону, або після припинення громадянином діяльності, у зв`язку з якою йому було надано допуск, втрати ним громадянства або визнання його недієздатним на підставі інформації, здобутої органами Служби безпеки України або отриманої від державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій.
Пунктом 3 частини другої статті 23 Закону України «Про державну таємницю» визначено, що у наданні допуску до державної таємниці може бути відмовлено також у разі невиконання громадянином обов`язків щодо збереження державної таємниці, яка йому довірена або довірялася раніше.
Частиною третьою цієї статті передбачено, що громадянина, якому відмовлено у допуску до державної таємниці, якщо виконання трудових чи службових обов`язків вимагає доступу до державної таємниці, а переміщення на інше робоче місце чи іншу посаду неможливе, може бути в передбаченому законодавством порядку переведено на іншу роботу або службу, не пов`язану з державною таємницею, чи звільнено.
Наведені положення Закону України «Про державну таємницю» кореспондуються із пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України, згідно з яким трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на працівника обов`язків вимагає доступу до державної таємниці.
Верховний Суд зазначає, що відповідно до зазначених вище норм матеріального права надання допуску до державної таємниці передбачає визначення необхідності роботи громадянина із секретною інформацією. Зокрема, така необхідність виникає, якщо виконання службових обов`язків вимагає доступу до державної таємниці.
Відсутність у посадової особи допуску до державної таємниці (встановленої форми) унеможливлює виконання нею посадових обов`язків, як і перебування особи на посаді, яка за обсягом покладених на неї завдань вимагає доступу до державної таємниці, а також умовою призначення на яку (перебування на якій) є наявність/необхідність оформлення допуску до державної таємниці.
За встановленими в справі обставинами, посада, яку обіймав позивач, була включена до переліку посад, що потребує допуску до державної таємниці.
На момент звільнення у відповідача було наявне повідомлення Служби безпеки України від 18 жовтня 2021 року № 26/2/1-6705дск/п про відмову в наданні ОСОБА_1 допуску до державної таємниці, що не спростовано позивачем.
Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених, зокрема, у пункті 2 статті 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Суди встановили, що одночасно з попередженням про можливе звільнення та в день звільнення позивачу були запропоновані вакантні посади, не пов`язані з державною таємницею. Проте згоди на переведення на одну з цих посад ОСОБА_1 не надав.
При цьому під час розгляду цієї справи позивач не посилався на те, що мав бажання обійняти одну із запропонованих посад, тому його доводи про те, що йому не вистачило часу для ознайомлення з переліком вакантних посад на увагу не заслуговують.
З огляду на викладене, оскільки позивачу було відмовлено в допуску до державної таємниці, а від переведення на запропоновані йому вакантні посади він відмовився, правильним є висновок судів про законність його звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України та відсутність підстав для задоволення позовних вимог про поновлення на роботі, як і похідних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.
Висновки судів не суперечать висновкам, зробленим Верховним Судом у наведених у касаційній скарзі постановах.
Доводи ж позивача щодо незаконності його звільнення без згоди профспілкової організації колегія суддів відхиляє як безпідставні з огляду на таке.
Частиною першою статті 43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених, зокрема пунктом 2 статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.
Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).
Суди надали оцінку наявному в матеріалах справи рішенню профспілкового комітету Первинної профспілкової організації працівників авіакомпанії «Украерорух» № 126 від 25 липня 2023 року про відмову в наданні згоди на звільнення позивача і встановили, що таке рішення не містить відповідного правового обґрунтування, оскільки не обґрунтовується відсутністю в позивача допуску до державної таємниці, який є обов`язковим для перебування на посаді директора авіакомпанії «Украерорух».
Більше того, згідно з частиною першою статті 43-1 КЗпП України звільнення позивача з посади директора авіакомпанії «Украерорух», яка є самостійним відокремленим структурним підрозділом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, допускалося без згоди виборного органу первинної профспілкової організації.
Інші наведені в касаційній скарзі аргументи зводяться до незгоди з висновками судів щодо встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для їх скасування.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду без змін.
Щодо судових витрат
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат. 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 22 січня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: М. Ю. Тітов
А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко