ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 р.	Справа № 440/4839/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Спаскіна О.А.,
Суддів: Любчич Л.В. ,  Присяжнюк О.В. ,
за участю секретаря судового засідання  Труфанової К.М.  

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 23.09.2025, головуючий суддя І інстанції: С.О. Удовіченко, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава,  36039,  по справі № 440/4839/23
за позовом             ОСОБА_1      
до           Військової частини НОМЕР_1                      
          про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
27.08.2025 до Полтавського окружного адміністративного суду надійшла заява ОСОБА_1 про зміну способу і порядку виконання рішення суду, в якій останній просив:
- змінити спосіб та порядок виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.03.2024 у справі № 440/4839/23 шляхом стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 користь на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.03.2024 у справі № 440/4839/23 заборгованості з виплати премії за липень 2022 року та додаткової винагороди за липень 2022 року з розрахунку 100000 грн. з 01.07.2022 по 07.07.2022 включно та з розрахунку 30000 грн. з 08.07.2022 по 31.07.2022 включно, всього у підсумку в розмірі 75 067,00 (сімдесят п`ять тисяч шістдесят сім гривень 00 копійок).
В обгрунтування заяви зазначено, що на виконання рішення суду 14.05.2024 року Полтавським окружним судом видано виконавчий лист № 440/4839/23, яким зобов`язано військову частину НОМЕР_1 виплатити нараховану ОСОБА_1 премію за липень 2022 року та додаткову винагороду за липень 2022 року з розрахунку 100000 грн з 01 липня 2022 року по 07 липня 2022 року включно та з розрахунку 30000 грн з 08 липня 2022 року по 31 липня 2022 року включно. В порядку статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" звернувся до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (по місцезнаходженню Боржника). 06.06.2024 за заявою Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України було відкрито виконавче провадження ВП № 75241842 про стягнення з в/ч  НОМЕР_1 премії та додаткової винагороди на підставі рішення Полтавського окружного адміністративного суду № 440/4839/23 від 26.03.2024. Оскільки боржник систематично не виконував рішення суду, на в/ч  НОМЕР_1 двічі було накладено штраф: 07.08.2024 року в розмірі 5100 грн. і 09.09.2024 в розмірі 10200 грн. Боржником було сплачено тільки штрафи та суму виконавчого збору, що підтверджується інформаційною довідкою про надходження фінансування до боржника станом на 14.02.2025, з якої вбачається (перші 2 рядки), що боржником сплачено у виконавчому провадженні ВП № 75241842 виключно виконавчий збір в сумі 32000 гривень і другий штраф в сумі 10200 гривень. Однак рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.03.2024 року № 440/4839/23 відповідачем не було виконаним. Проте 01.05.2025 без виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.03.2024 № 440/4839/23 головним державним виконавцем Яворським О.М. було протиправно ухвалено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 75241842.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2025 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 про зміну способу та порядку виконання рішення у справі №440/4839/23 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії – відмовлено.
ОСОБА_1 не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 23.09.2025 р. та ухвалити нове рішення яким задовольнити заяву про заміну порядку та способу виконання рішення суду.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: вимог Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до вимог ст.308 КАС України та керуючись ст.229 КАС України.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи та вимоги апеляційної скарги, ухвалу суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні заяви позивача, суд першої інстанції виходив з того, що фактична неможливість здійснення виплати обумовлено відсутністю відповідного фінансування на здійснення таких виплат від ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Аналогічні положення містяться у статті 370 КАС України, відповідно до якої судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених ст.129-1 Конституції України, а також ст.ст. 14 та 370 КАС України.
Колегія суддів зазначає, що в адміністративному судочинстві обов`язковість виконання судового рішення має особливо важливе значення, оскільки, виходячи із завдань адміністративного судочинства щодо ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, судовий захист може вважатися ефективним лише за умови своєчасного та належного виконання судового рішення, зазвичай, боржником в якому є держава в особі її компетентних органів, а тому адміністративні суди, які, здійснюючи судовий контроль та застосовуючи інші пов`язані процесуальні засоби, повинні максимально сприяти реалізації конституційної засади обов`язковості судового рішення.
Вищенаведені висновки узгоджуються із позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 01.02.2022 у справі № 420/177/20 та ухвалах від 26.01.2021 у справі № 611/26/17, від 07.02.2022 у справі № 200/3958/19-а, від 24.07.2023 у справі № 420/6671/18 та від 01.05.2023 у справі № 520/926/21.
Відповідно до ст. 1 Закону України № 1404-VІІІ від 02.06.2016 «Про виконавче провадження» р. (далі – Закон України № 1404-VІІІ), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною 2 ст. 6 Закону України № 1404-VIII встановлено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.
Згідно із ч. 3 ст. 33 Закон України № 1404-VIII, за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України № 1404-VIII рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.
Порядок виконання рішень судів про стягнення коштів з державних органів регулюється Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Статтею 7 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачено, що виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження» з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.
У разі якщо рішення суду, зазначені в частині першій цієї статті, не виконано протягом двох місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, державний виконавець зобов`язаний звернутися до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення.
Отже, звернення до суду є обов`язком державного виконавця у зазначеній категорії справ та такий обов`язок виникає через два місяці з дня відкриття виконавчого провадження за умови, що рішення суду не виконане, а стягувач не чинить перешкоди провадженню виконавчих дій.
Під зміною способу і порядку виконання рішення слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення у разі неможливості його виконання у встановленими раніше порядку і способом. Змінюючи спосіб і порядок виконання судового рішення, суд не може змінювати останнє по суті.
Поняття спосіб і порядок виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке реалізується у виконавчому провадженні. Вони означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем. Під зміною способу виконання рішення суду необхідно розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення у разі неможливості його виконання у раніше встановлений спосіб.
Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 378 КАС України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, установлених законом), - установити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Аналіз вищевказаної норми законодавства вказує, що підставою для застосування правил цієї норми є настання обставини, що перешкоджають належному виконанню судового рішення в адміністративній справі, ускладнюють його виконання або роблять неможливим.
Неможливість виконання рішень зобов`язального характеру, боржником за яким є державний орган, відповідно до встановленого Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» порядку безспірного списання відповідних коштів із рахунків такого державного органу фактично призводить до неможливості їх виконання в цілому. Така обставина є підставою для зміни способу і порядку виконання судового рішення.
Поняття «спосіб і порядок» виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке розраховане на виконавче провадження. Порядок виконання судового рішення означає визначену у рішенні суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним/приватним виконавцем, спосіб виконання судового рішення це спосіб реалізації та здійснення способу захисту. Під зміною способу виконання рішення суду слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі об`єктивної (безумовної) неможливості його виконання у спосіб, раніше встановлений судом.
Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального законодавства, викладений в постанові Верховного Суду у справі № 420/6671/18 від 24.07.2023.
Так, у постанові від 24.12.2014 у справі №21-506а14 Верховний Суд України дійшов висновку, що зміну способу і порядку виконання судового рішення слід розуміти як застосування судом нових заходів щодо його реалізації у зв`язку з неможливістю виконання цього рішення раніше визначеними способом і порядком. При цьому зміна способу виконання не має змінювати (зачіпати) суті самого судового рішення.
Подібного підходу дотримується і Верховний Суд, зокрема у постановах від 07.03.2018 у справі № 456/953/15-а, від 16.07.2020 у справі № 130/2176/17, від 11.11.2020 у справі № 817/628/15 та від 17.02.2021 у справі № 295/16238/14-а.
Окрім того, Верховним Судом у постанові від 10.07.2018 у справі № 490/9519/16-а сформульовано наступний правовий висновок: «Змінивши спосіб виконання такої постанови із зобов`язання виплатити зазначені соціальні виплати на стягнення суми цих виплат, буде змінено постанову по суті, з виходом при цьому за межі позовних вимог та вирішенням питання, що не було предметом дослідження судом при розгляді справи по суті».
Подібний висновок також було зроблено Верховним Судом у постанові від 30.07.2019 у справі № 281/1618/14-а.
Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 в якому (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 27.02.2024 № 12072/24) просив:
- визнати протиправним і скасувати пункту 2 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 №171 від 19.01.2023 року "Про перерахунок додаткової винагороди та премії за липень 2022 року»;
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 додаткову винагороду за липень 2022 року за період з 01.07.2022 року по 07.07.2022 року включно 22580,65 гривень та за період з 08.07.2022 року по 31.07.2022 року включно 23225,81 гривень. Всього додаткову винагороду за липень 2022 року в сумі 45806,46 гривень.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 26.03.2024 по справі 440/4839/23 позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково. Визнано протиправним та скасувати пункт 2 наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 171 від 19.01.2023 "Про перерахунок додаткової винагороди та премії за липень 2022 року". Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 виплатити нараховану ОСОБА_1 премію за липень 2022 року та додаткову винагороду за липень 2022 року з розрахунку 100000 грн з 01.07.2022 по 07.07.2022 включно та з розрахунку 30000 грн з 08.07.2022 по 31.07.2022 включно.
Як випливає із доданого до заяви про зміну способу і порядку виконання рішення суду звіту Військова частини НОМЕР_1 щомісячно включає потребу у коштах, необхідних для виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.03.2024 у справі № 440/4839/23, в поданих до ІНФОРМАЦІЯ_1 основних заявках-розрахунках № 2101/5 від 03.10.2024, № 2297/5 від 08.11.2024, № 2602/5 від 06.12.2024, № 112/5 від 08.01.2025, № 390/5 від 07.02.2025 та додатковій заявці-розрахунку № 1974/5 від 18.09.2024. Військова частина НОМЕР_1 є розпорядником бюджетних коштів 3 рівня. Через дану обставину не може надати суду орієнтовні строки виконання судового рішення, так як залежить виключно від фінансування, яке отримує від ІНФОРМАЦІЯ_1 , що є забезпечувальним фінансовим органом для військової частини. Обставини, які ускладнюють виконання судового рішення: 1) відсутність фінансування зі сторони Командування Сухопутних військ рахунків військової частини НОМЕР_1 за КЕКВ 2800 «Інші поточні видатки»; 2) у випадку здійснення фінансування - визначення Командуванням Сухопутних військ конкретних напрямків фінансування та використання виділених ним коштів. На адресу військової частини НОМЕР_1 засобами СЕДО надійшов лист ІНФОРМАЦІЯ_1 № 116/14/9831 від 04.02.2025). Зі змісту листа вбачається, що проведено фінансування рахунків за КЕКВ 2800. Військова частина НОМЕР_1 отримала фінансування в розмірі 160 582,00 (сто шістдесят тисяч п`ятсот вісімдесят дві) грн. Проте в даному випадку ІНФОРМАЦІЯ_1 , як забезпечувальний фінансовий орган, визначило напрямки використання наданих коштів виключно на фінансування сплати виконавчих та судових зборів і штрафів.
Судом встановлено, що фактична неможливість здійснення виплати обумовлено відсутністю відповідного фінансування на здійснення таких виплат від ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Таким чином, оскільки виконання рішення суду залежить виключно від фінансування, то його виконання можливо і в такий спосіб як зобов`язання виплатити нараховану ОСОБА_1 премію за липень 2022 року та додаткову винагороду за липень 2022 року з розрахунку 100000 грн з 01.07.2022 по 07.07.2022 включно та з розрахунку 30000 грн з 08.07.2022 по 31.07.2022 включно, хоча і за певних умов (такими умовами є здійснення належного фінансування на виплату заборгованості від ІНФОРМАЦІЯ_1 ).
Із врахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви позивача про заміну порядку і способу виконання рішення у справі № 440/4839/23.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі       Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 23.09.2025 р. - без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 26.03.2025 по справі № 440/4839/23 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		О.А. Спаскін	
Судді	   	Л.В. Любчич    О.В. Присяжнюк   	
Повний текст постанови складено  11.12.2025 року