П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2025 року 
м. Рівне

Справа № 569/4124/24
Провадження № 22-ц/4815/1365/25

Головуючий у Рівненському міському суді
Рівненської області: суддя Першко О.О.
Рішення суду першої інстанції 
(вступна і резолютивна частини) 
проголошено у м. Рівне Рівненської області 
о 14 год. 55 хв. 11 липня 2025 року
Повний текст рішення складено: 21 липня 2025 року 

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: Хилевич С.В.
судді: Ковальчук Н.М., Гордійчук С.О.
секретар судового засідання: Маринич В.В.

за участі: представника ОСОБА_1 – адвоката Коваленко Олени Володимирівни,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 , яка діє в особистих інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 – адвоката Кузьменюк-Волошиної Наталії Михайлівни на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 липня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в особистих інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради Рівненської області; про усунення перешкод у користуванні власністю – житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення,
в с т а н о в и в :
У лютому 2024 року в суд звернувся ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідача, яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітньої дитини – ОСОБА_3 , без надання їм іншого житлового приміщення.
Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що він є власником двокімнатної квартири АДРЕСА_1 . Право власності на спірну квартиру було набуте відповідно до рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 грудня 2019 року у справі № 569/3939/18, а 17 жовтня 2023 року ним зареєстроване право власності на квартиру. 
Звернувшись до Центру надання адміністративних послуг у місті Рівному, йому стало відомо про наявність зареєстрованих осіб у його квартирі, а саме ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які не є і не були членами сім`ї ОСОБА_1 
04 січня 2024 року на підставі поданої заяви до Департаменту цифрової трансформації та забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були зняті із реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 . 
05 січня 2024 року засобами поштового зв`язку направив ОСОБА_2 цінним листом повідомлення з вимогою погасити заборгованість за комунальними платежами та звільнити в строк до 01 лютого 2024 року житлове приміщення, передавши ключі його представнику. 07 лютого 2024 року цінний лист було повернуто на його адресу у зв`язку із закінченням терміну зберігання.
Крім того, його представники з метою досудового врегулювання неодноразово намагалися відвідати житлове приміщення, проте доступ до квартири був відсутній, вимога про звільнення квартири в строк до 01 лютого 2024 року не виконана, а ключі від квартири йому чи його представникам не передані. При цьому ОСОБА_2 та ОСОБА_3 продовжують самовільно займати житлове приміщення, яке їм не належить, і безоплатно користуватися всіма послугами, що надаються комунальними службами, збільшуючи для нього розмір заборгованості перед відповідними організаціями.
Відповідно до довідки від 04 січня 2024 року про склад зареєстрованих осіб у житловому приміщенні – квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_2 була зареєстрована 29 січня 2018 року, а ОСОБА_3 – 16 червня 2020 року.
Враховуючи те, що спірна квартира була передана в жовтні 2017 року йому в іпотеку з метою забезпечення виконання іпотекодавцем - ОСОБА_4 зобов`язання за договором та беручи до уваги ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», реєстрація осіб в квартирі після жовтня 2017 року, не погоджена ним як іпотекодержателем, є недійсною.
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були зареєстровані в квартирі без його згоди не лише в період дії договору іпотеки, а й під час судового процесу між ним та ОСОБА_4 щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, за наслідками якого рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 грудня 2019 року у справі № 569/3939/18 звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі йому права власності на спірну квартиру. 
На час пред`явлення позову вони продовжують без реєстрації проживати в спірній квартирі, добровільно виселятися з неї наміру не мають, що створює йому перешкоди в здійсненні свого права власності. Відповідачі не бажають виселятись з самовільно зайнятої квартири, а тому він позбавлений можливості вселитися в спірну квартиру для проживання в ній, адже буде вимушений проживати разом зі сторонніми особами, які створюватимуть для нього незручності та перешкоди. Окрім того, він буде вимушений оплачувати замість ОСОБА_2 використані нею житлово-комунальні послуги як власник квартири, тобто нести додаткові витрати.
При намірі відчужити дану квартиру шляхом її продажу, дарування тощо проживання у ній сторонніх осіб створить перешкоду для укладення відповідного договору.
Тому вважає, що відповідачі самовільно зайняли житлове приміщення, що належить йому на праві власності, та користуються ним незаконно. На ці обставини вказує, в т.ч. і відсутність будь-яких документальних доказів про правові підстави користування спірною квартирою, зокрема договорів оренди, безоплатного користування тощо. Отже, він має право вимагати усунення йому перешкод у здійсненні свого права приватної власності шляхом виселення без надання відповідачам іншого житлового приміщення. 
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 23 вересня 2024 року залучено до участі у справі ОСОБА_4 і ОСОБА_5 як співвідповідачів та прийнято заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Коваленко О.В. про зміну предмета позову.
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 25 листопада 2024 року замінено неналежного відповідача - ОСОБА_5 на належного відповідача - ОСОБА_5 .
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 липня 2025 року позов задоволено.
Усунено перешкоди в здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 без надання їм іншого житлового приміщення. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 937, 92 гривні судового збору.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 968, 96 гривень судового збору.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 968, 96 гривень судового збору.
У поданій через свого представника – адвоката Кузьменюк-Волошину Н.М. апеляційній скарзі ОСОБА_2 , яка діє у особистих інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 , вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, що фактично полягало у невідповідності висновків суду обставинам справи і застосуванні норм матеріального права, які не підлягали до застосування, просять його скасувати та залишити позов без задоволення.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначалося про те, що суд попередньої інстанції не здійснив належної і достатньої оцінки вимоги про виселення відповідачів на предмет пропорційності. При цьому спір вирішено без урахування балансу інтересів обох сторін, адже після ухвалення судового рішення відповідачі, серед яких і малолітня дитина, залишилися без єдиного житла. Разом з тим позивач мешкає у м. Дніпро, забезпечений численною кількістю житлової нерухомості по усій території України, виселяє відповідачів з метою наступного продажу спірної квартири та отримання прибутку, тоді як має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, і засобами, які використовуються для її досягнення.
Вважає, що при вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для виселення суд у кожній конкретній справі повинен зробити оцінку того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й "необхідним у демократичному суспільстві". 
Матеріали справи свідчать про те, що саме квартира АДРЕСА_1 є місцем постійного проживання ОСОБА_4 , тоді як квартира АДРЕСА_2 нею не використовується як місце постійного проживання, яка також обтяжена іпотекою з 05 листопада 2007 року. 
На її думку, тривалий час проживання особи в житлі незалежно від його правового режиму є достатньою підставою для того, щоб вважати його належним такій особі, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. При цьому саме позивач повинен довести наявність умов, за яких закон передбачає можливість виселення осіб із іпотечного житла, зазначивши житло, куди відповідачі можуть бути вселені, чого ОСОБА_1 зроблено не було.
Зауважується, що з дослідженого судом іпотечного договору від 17 жовтня 2017 року не вбачається обмежень прав членів сім`ї власника житла – ОСОБА_4 на користування квартирою АДРЕСА_1 . Також не встановлено і заборони реєстрації інших осіб у предметі іпотеки.
Крім того, судом порушено і право малолітнього ОСОБА_3 на житло, адже за обставин справи необхідно виходити із найкращих інтересів дитини, в т.ч. і на повагу до його житла. Разом з тим спірну квартиру придбано не за рахунок кредитних коштів, а ОСОБА_3 зареєстрований за місцем проживання своєї матері, тобто набув право користування житлом і не може бути виселений за вимогами кредитора.
З огляду на ці обставини судом неправильно застосовано ст. 47 Конституції України, ст.ст. 9, 40 Закону України "Про іпотеку", ст. 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", ст. 5 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні", ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", ст. ст. 29, 317, 405, 626, 628, 629 ЦК України, ч. 2 ст. 64, ч.ч. 1-3 ст. 109, ст. 156 ЖК УРСР, п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 16 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, рішення Європейського суду з прав людини у справах "Прокопович проти Росії", "Баклі проти Сполученого Королівства", "МакКенн проти Сполученого Королівства", постанови Верховного Суду від 21 листопада 2024 року у справі №641/6111/23, від 31 жовтня 2024 року у справі №760/3934/22, від 08 листопада 2023 року у справі №521/2574/21, від 03 серпня 2022 року у справі №205/1964/21, від 11 вересня 2023 року у справі №175/17/23, від 25 жовтня 2023 року у справі №314/460/22, від 06 грудня 2023 року у справі №205/5887/22, від 19 квітня 2024 року у справі №183/6274/21, від 12 квітня 2023 року у справі №442/2982/1 та постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі №361/4481/19.
У поданому відзиві ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.
Згідно зі ст.ст. 263, 367 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості вимог позивача, оскільки дія норми ст. 109 ЖК Української РСР спрямована на захист житлових прав фізичних осіб, які мають лише єдине місце постійного проживання. Натомість ОСОБА_4 , крім спірної квартири, має інше місце проживання, де вона і зареєстрована, - квартира АДРЕСА_2 , що дає підстави для її виселення зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення. При цьому частина друга ст. 109 ЖК УРСР не може бути правовою підставою для відмови у виселенні особи, що має більше одного місця проживання і не може бути підставою для звуження правомочностей власника.
Отже, ОСОБА_4 підлягає виселенню з квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку в законному порядку набув ОСОБА_1 , з урахуванням того, що їй на праві власності належить інша житлова нерухомість, без надання їй іншого житлового приміщення.
Щодо виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення, то ці особи вселилися до квартири, яка є предметом іпотеки, після укладення договору іпотеки без згоди іпотекодержателя. 
Тобто вселення зазначених осіб у спірну квартиру відбулося всупереч умовам іпотечного договору від 17 жовтня 2017 року, укладеному між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , і прямій забороні, що міститься у ч. 3 ст. 9 Закону України "Про іпотеку". Отже, ця обставина не може використовуватися учасниками цивільного обороту з метою уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки.
Більше того, відповідно до пункту 9.8 іпотечного договору ОСОБА_4 сама гарантувала, що прав неповнолітніх та/чи малолітніх стосовно предмету іпотеки не існує.
Тому на ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не поширюються гарантії, передбачені нормою ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР, а у суду відсутні підстави для оцінки на предмет співмірності втручання у їх права, які набуті внаслідок протиправних дій.
З такими висновками погоджується і колегія суддів.
Як з`ясовано судом, 01 жовтня 2015 року між ОСОБА_6 , як продавцем, та ОСОБА_4 , як покупцем, укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Мечкало О.В., зареєстровано в реєстрі за № 1391, за умовами якого продавець передала у власність покупцю квартиру АДРЕСА_1 .
Того ж дня за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на придбану квартиру, що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №44897946 від 01 жовтня 2015 року. 
В подальшому, 30 листопада 2016 року, між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , як постачальником, та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 , як покупцем, укладено договір поставки №СТ-16618/11/16, за яким постачальник зобов`язався на умовах, визначених у цьому договорі, передати у власність покупцеві товар, а покупець зобов`язався в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, прийняти та оплатити визначений товар в асортименті, кількості та номенклатурі у відповідності з накладними, які є невід`ємною частиною договору.
17 жовтня 2017 року між  ОСОБА_1 , як іпотекодержателем, та ОСОБА_4 , як іпотекодавцем, яка є майновим поручителем  ОСОБА_7 , укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Торкуновою Т.А. та зареєстрований у реєстрі за №801.
За його умовами іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю як забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за договором поставки №СТ-16618/11/16 від 30 листопада 2016 року, з урахуванням усіх існуючих додатків, або додатків, які будуть укладені в майбутньому, а іпотекодержатель прийняв в іпотеку в порядку і на умовах, визначених у цьому договорі, предмет іпотеки, який належить іпотекодавцю на праві власності, - квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 .
Відповідно до пунктів 2.1-2.2, 3.2, 9.8 іпотечного договору іпотекодавець зберігає за собою право володіння, користування та розпорядження предметом іпотеки з урахуванням обмежень, встановлених цим Договором.
Іпотекодавець не повинен без згоди іпотекодержателя розпоряджатись будь-яким чином предметом іпотеки або його частиною, а також укладати стосовно предмета іпотеки договори оренди (найма), лізингу, та будь-які інші договори, що встановлюють обтяження предмета іпотеки. 
Іпотекодавець зобов`язаний: без попередньої письмової згоди іпотекодержателя не відчужувати, не міняти, не передавати предмет іпотеки в найм (в оренду), не встановлювати інші обтяження щодо предмета іпотеки; повідомляти іпотекодержателя про будь-які зміни, які відбулися або можуть наступити у предметі іпотеки, у тому числі про будь-які дії третіх осіб стосовно предмету іпотеки не пізніше наступного дня з моменту, коли про вказані обставини стало відомо іпотекодавцю; у тридцятиденний строк повідомити іпотекодержателя про зміну реєстрації свого постійного місця проживання та фактичного місця проживання, та інші обставини, що можуть вплинути на виконання зобов`язань за цим договором; після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити предмет іпотеки протягом 1 місяця з дати отримання такої вимоги, звільненню предмет іпотеки всіма третіми особами (орендаторами).
Прав неповнолітніх та/чи малолітніх щодо предмету іпотеки не існує. 
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 грудня 2019 року у справі №569/3939/18, що набрало законної сили 11 червня 2020 року, ОСОБА_4 відмовлено в позові до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Торкунова Т.А.; про визнання іпотечного договору недійсним. 
Задоволено позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Торкунова Т.А.; про звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 17 жовтня 2017 року, укладеним між ОСОБА_8 , як іпотекодержателем, та ОСОБА_4 , як іпотекодавцем, яка є майновим поручителем ОСОБА_7 , посвідченим приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Торкуновою Т.А., зареєстрованим в реєстрі за № 801, у рахунок погашення заборгованості за договором поставки №СТ-16618/11/16 від 30 листопада 2016 року на загальну суму 4 396 957, 21 гривень шляхом передачі ОСОБА_1 права власності на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру, загальною площею 50,5 м2, житловою площею 30,0 м2, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 .
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 06 квітня 2022 року у справі №569/6743/19, що набрало законної сили 09 травня 2022 року, ОСОБА_4 відмовлено в позові до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Торкунова Т.А.; про визнання недійсним іпотечного договору від 17 жовтня 2017 року серії НМТ №366755, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Торкуновою Т.А., зареєстрованого в реєстрі за №891, вчиненого під впливом обману. 
Цим рішенням встановлено, що позивачем не доведено та не надано суду жодних доказів, які б підтверджували, що в момент вчинення правочину її було введено в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, для визнання його недійсним на підставі ч. 1 ст. 230 ЦК України. Сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. ОСОБА_4 була ознайомлена з умовами договору іпотеки, правочин нею підписаний, що свідчить про те, що умови договору були позивачу зрозумілі, а також те, що їй було відомо про існування заборгованості за договором поставки.
Згодом, 17 жовтня 2023 року, ОСОБА_1 зареєстрував за собою право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 грудня 2019 року у справі №569/3939/18, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав №350772696 від 17 жовтня 2023 року. 
З довідки про склад зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 04 січня 2024 року №288, виданої Департаментом цифрової трансформації та забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради, вбачається, що у квартирі, АДРЕСА_1 були зареєстровані: ОСОБА_2 - 29 січня 2018 року, знята з реєстрації - 04 січня 2024 року; ОСОБА_3 - 07 червня 2020 року, знятий з реєстрації 04 січня 2024 року.
05 січня 2024 року ОСОБА_1 направив ОСОБА_2 повідомлення з вимогою погасити заборгованість за комунальними платежами та звільнити в строк до 01 лютого 2024 року житлове приміщення, передавши ключі його представнику - ОСОБА_9 . 
З поданого відповідачем акта №5 обстеження житлових умов про фактичне проживання від 29 квітня 2024 року, складеного Об’єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Міцкевича 34», видно, що 29 квітня 2024 року було проведено обстеження квартири АДРЕСА_1 . Під час обстеження виявлено, що ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 проживають за вказаною адресою.
Станом на лютий 2024 року за квартирою АДРЕСА_1 обліковувалася заборгованість за комунальними платежами загальною сумою 68 238, 62 гривень. 
Платіжними інструкціями встановлено, що ОСОБА_2 оплачувала комунальні послуги, які надані по квартирі АДРЕСА_1 , протягом часу з травня 2024 року по січень 2025 року. 
Станом на березень 2025 року за квартирою АДРЕСА_1 обліковувалася заборгованість за комунальними платежами загальною сумою 57 247, 67 гривень. 
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 395843361 від 20 вересня 2024 року вбачається, що ОСОБА_4 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 22 листопада 2001 року належить квартира, АДРЕСА_2 . Щодо цієї квартири 05 листопада 2007 року також зареєстровано обтяження - іпотека та заборона на нерухоме майно. 
З кредитного договору №325/ФКВ-07 від 05 листопада 2007 року, що укладений між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_4 , видно, що їй надано кредит на споживчі потреби в сумі 20 000,00 доларів США. За кредитним договором №326/ФК-07 від 05 листопада 2007 року, що укладений між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_4 , їй надано кредит на оплату витрат на страхування предмета забезпечення за цим договором в сумі 597,82 гривень. 05 листопада 2007 року між ними ж укладено іпотечний договір №325/Zфквіп-07, за умовами якого ОСОБА_4 на забезпечення вимог іпотекодержателя за зазначеними кредитними договорами передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_2 . 06 квітня 2010 року ТОВ «Український промисловий банк» зверталося до ОСОБА_4 з вимогою щодо виконання взятих на себе зобов`язань. 
28 лютого 2014 року ОСОБА_4 зареєструвала своє місце проживання у квартирі АДРЕСА_2 .
Висновком Органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради від 28 лютого 2025 року №08-01-400/25 стверджено, що відповідно до акту обстеження умов проживання у квартирі АДРЕСА_1 , проведеного Службою у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради 20 січня 2025 року, в помешканні проживають ОСОБА_4 , її співмешканець ОСОБА_5 , малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 - мати дитини. Зі слів ОСОБА_10 , її дочка - ОСОБА_2 тимчасово перебуває за межами України. 
Органом опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради рекомендовано Рівненському міському суду розглянути цивільну справу та прийняти рішення в межах існуючих документів і доводів, що знаходяться у матеріалах справи. 
Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов ОСОБА_1 .
Згідно з ч.1 ст. 317, ч.ч. 1-3, 7 ст. 319, ч. 1 ст. 321, ст. 391 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст.ст. 1, 3, 12, 33, 35 Закону України «Про іпотеку» у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, іпотека – це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.
У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання – звернути стягнення на предмет іпотеки.
У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 Закону України "Про іпотеку").
У постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 442/328/19-ц, у постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 344/12708/19, у постанові Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 209/2032/14, у постанові Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі № 686/6902/16-ц, у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 760/26371/19, у постанові Верховного Суду від 28 травня 2025 року у справі № 676/4563/22 зроблено висновок про застосування ч. 2 ст. 109 ЖК України.
Так, у частині третій ст. 33 Закону України "Про іпотеку" визначено, що існують такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки:
– судовий (на підставі рішення суду);
– позасудовий (на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).
Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (ч. 1 ст. 36 Закону України "Про іпотеку").
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (ч. 2 ст. 36 Закону України "Про іпотеку").
Частиною третьою ст. 36 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:
– передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;
– право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання (ч. 1 ст. 37 Закону України "Про іпотеку").
Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (ч. 1 ст. 40 Закону України "Про іпотеку").
Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (ч. 2 ст. 40 Закону України "Про іпотеку").
Конституція України у статті 41 гарантує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. 
Одночасно стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).
Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 ст. 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання – пропорційним законній меті.
У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності – дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Поняття «майно» в першій частині ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява
№ 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».
Таким законом є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до частини першої зазначеної статті виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Аналізуючи статтю 109 ЖК УРСР, можна зробити висновок, що частина третя цієї статті деталізує порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк.
Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
У цьому випадку частина третя ст. 109 ЖК УРСР відсилає до частини другої цієї статті, у якій зазначається про необхідність надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду.
Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення
з іпотечного майна, передбачені частиною другою ст. 109 ЖК УРСР. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно – за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.
Водночас стаття 109 ЖК УРСР не може беззаперечно використовуватись боржниками проти законних вимог кредиторів про виселення у всіх випадках, коли предметом іпотеки були житлові приміщення, призначені для постійного або тимчасового проживання, оскільки зазначена норма спрямована на регулювання суспільних відносин, коли виселення відбувається з єдиного житла боржника і не може бути застосована, коли боржник має декілька місць, придатних для проживання. У протилежному випадку така поведінка боржника призвела б до порушення меж здійснення цивільних, у тому числі житлових, прав, оскільки при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, а також не допускати дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах, що передбачено пунктом шостим ч. 1 ст. 3, ч.ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України.
Дія статті 109 ЖК УРСР спрямована на захист житлових прав фізичних осіб, які мають лише єдине місце постійного проживання. Частина друга ст. 109 ЖК УРСР не може бути підставою для відмови у виселенні особи, яка має більше одного місця проживання, і не може бути підставою для звуження правомочностей власника.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22) зазначала, що гарантія надання іншого постійного житлового приміщення поширюється на осіб, для яких житло, з якого вони підлягають виселенню у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, є єдиним об`єктом житлової нерухомості, що перебуває у їхній власності або користуванні. За наявності в особи у власності іншого (інших) об`єкту житлової нерухомості, яким вона має право безперешкодно користуватись, така особа може підлягати виселенню з іпотечного житла без надання іншого житлового приміщення, оскільки така особа в результаті виселення не стає безхатченком, у неї відсутня потреба у забезпеченні житлом. Отже, відсутні підстави вважати, що на таку особу буде покладено надмірний тягар. Інше тлумачення положень ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР допускало б покладення індивідуального надмірного тягаря на іпотекодержателя (нового власника), могло б поставити його у набагато гірше становище порівняно з особою, яка підлягає виселенню, і свідчило про порушення справедливо балансу між правами учасників спору (постанова Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 209/2032/14-ц).
Крім того, згідно з ч. 3 ст. 9 Закону України "Про іпотеку" іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя, зокрема, відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.
Тобто вселення у житлове приміщення повинно відбуватися відповідно до вимог договору іпотеки та Закону України "Про іпотеку". Реєстрація місця проживання з порушеннями вимог закону та договору іпотеки у житлове приміщення, яке є предметом іпотеки, не може використовуватися учасниками цивільного обороту з метою уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки та подальшого його продажу для погашення боргу.
Верховний Суд зауважив, що гарантії, передбачені ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР, у якій зазначається про необхідність надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення, поширюються на осіб, які правомірно вселились у спірне житло після укладення договору іпотеки, тобто зі згоди іпотекодержателя.
На осіб, які неправомірно вселились у житлове приміщення, яке є предметом іпотеки, та неправомірно зареєстрували своє місце проживання у такому житлі без згоди іпотекодержателя, не поширюються гарантії передбачені ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27 вересня 2023 року у справі № 754/5676/22.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 не проживає у квартирі АДРЕСА_2 , що, на її думку, має істотне значення при вирішенні спору, то береться до уваги, що дія статті 109 ЖК УРСР спрямована на захист житлових прав фізичних осіб, які мають лише єдине місце постійного проживання. Натомість у відповідача є інше місце проживання, де вона зареєстрована, що дає підстави для її виселення із спірної квартири без надання іншого житлового приміщення. Так, норма ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР не може бути підставою для відмови у виселенні особи, що має більше одного місця проживання і не може бути підставою для звуження правомочностей власника.
Цим обставинам суд дав детальну і вичерпну оцінку, з чим погоджується і колегія суддів.
Не заслуговують на увагу покликання про те, що суд попередньої інстанції належним чином не оцінив вимогу про виселення відповідачів на предмет пропорційності, тоді як спір вирішено без урахування балансу інтересів обох сторін, адже після ухвалення судового рішення відповідачі, серед яких і малолітня дитина, залишилися без єдиного житла. Так, зазначені доводи також були предметом дослідження суду, про що зроблено переконливі та об`єктивні висновки. 
Не можна погодитися із аргументами заявника про те, що ОСОБА_4 тривалий час проживає у спірній квартирі, а саме з 2015 року, а в неї відсутнє інше житло, яким би вона мала право безперешкодно користуватись. Так, доказів про те, що ОСОБА_4 з 2015 року проживає у спірній квартирі, надано не було. В матеріалах справи наявний лише акт №5 обстеження житлових умов про фактичне проживання від 29 квітня 2024 року та висновок Органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради від 28 лютого 2025 року №08-01-400/25, де зазначено про проживання ОСОБА_4 у спірній квартирі на час розгляду справи. Разом з тим місце проживання ОСОБА_4 зареєстровано з 28 лютого 2014 року у належній їй на праві власності квартирі АДРЕСА_2 . Перебування цієї квартири в іпотеці не свідчить на неможливість її використання для особистого проживання чи наявності будь-яких перешкод у зв`язку з цим.
Автор апеляційної скарги посилається на відсутність в іпотечному договорі від 17 жовтня 2017 року обмежень прав членів сім`ї власника житла – ОСОБА_4 на користування квартирою АДРЕСА_1 , а також на відсутність заборони реєстрації інших осіб у предметі іпотеки.
Проте ці доводи є необґрунтованими, адже  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 вселилися до квартири, яка є предметом іпотеки, після укладення договору іпотеки без згоди іпотекодержателя, тобто вселення зазначених осіб у спірну квартиру відбулося всупереч вимогам договору іпотеки та прямій забороні, що міститься у ст. 9 Закону
України "Про іпотеку", - на чому наголошував суд першої інстанції.
Отже, вселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у квартиру, яка є предметом іпотеки, не може використовуватися учасниками цивільного обороту з метою уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки.
Тому ці особи також підлягають виселенню з квартири АДРЕСА_1 без надання їм іншого житлового приміщення, оскільки передбачені ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР гарантії на них не поширюються. ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 вселились у спірне житлове приміщення без згоди іпотекодавця, а, отже, у суду були відсутні підстави для оцінки на предмет співмірності втручання у їх права, які набуті внаслідок протиправних дій.
Судом не було порушено і права малолітнього ОСОБА_3 на житло, позаяк за обставин справи слід виходити із найкращих інтересів дитини, в т.ч. і на повагу до його житла, - як на тому наполягає заявник. 
При цьому відповідно до пункту 9.8 іпотечного договору ОСОБА_4 гарантувала, що прав неповнолітніх та/чи малолітніх щодо предмету іпотеки не існує. 
Між тим, згодом, під час дії іпотечних зобов`язань, малолітню дитину було зареєстровано у спірній квартирі без згоди іпотекодержателя.
Апеляційний суд не згоден і з твердженнями автора апеляційної скарги про хибне незастосування висновків Верховного Суду, що висловлені у постановах від 21 листопада 2024 року у справі №641/6111/23, від 31 жовтня 2024 року у справі №760/3934/22, від 08 листопада 2023 року у справі №521/2574/21, від 03 серпня 2022 року у справі №205/1964/21, від 11 вересня 2023 року у справі №175/17/23, від 25 жовтня 2023 року у справі №314/460/22, від 06 грудня 2023 року у справі №205/5887/22, від 19 квітня 2024 року у справі №183/6274/21, від 12 квітня 2023 року у справі №442/2982/1 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі №361/4481/19. Так, спірні правовідносини та права і обов`язки, які були предметом перегляду касаційного суду, відрізняються обставинами справи, правовою природою і характеристиками, тобто не є подібними між собою і тому не є релевантними. Крім того, ці висновки тлумачаться заявником необ`єктивно, однобічно та виключно на свою користь. 
Спростовуються правильністю висновків суду попередньої інстанції і доводи про залишення без належної уваги і ст. 47 Конституції України, ст.ст. 9, 40 Закону України "Про іпотеку", ст. 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", ст. 5 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні", ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", ст. ст. 29, 317, 405, 626, 628, 629 ЦК України, ч. 2 ст. 64, ч.ч. 1-3 ст. 109, ст. 156 ЖК УРСР, п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 16 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, рішення Європейського суду з прав людини у справах "Прокопович проти Росії", "Баклі проти Сполученого Королівства", "МакКенн проти Сполученого Королівства".
Решта аргументів заявника також не заслуговують на увагу як необґрунтовані і тому колегією суддів відхиляються.
Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio – дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. 
Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\2003).
Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 , яка діє в особистих інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 – адвоката Кузьменюк-Волошиної Наталії Михайлівни залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 липня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 02 грудня 2025 року

Головуючий:                                                        С.В. Хилевич

Судді:                                                                        Н.М.Ковальчук

С.О.Гордійчук