Справа № 673/124/25 
Провадження № 2/673/52/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
02 лютого 2026 р. м. Деражня 

Деражнянський районний суд Хмельницької області 
в складі:
головуючої судді – Грицишиної Л.В.
за участю:
секретаря судового засідання – Осієвської Н.В.,
представника позивача – адвоката Орел Л.В.,
розглянувши в порядку загального позовного провадження у м. Деражня цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,
в с т а н о в и в:
03 лютого 2025 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у 2012 році придбала у відповідача житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 за ціною 1000 доларів США. Кошти за будинок позивач передала відповідачу.
У будинку на той час проживала пожила родичка відповідача – ОСОБА_3 , за якою позивач здійснювала постійний догляд аж до її смерті.
Відповідач повідомила, що вона є спадкоємицею ОСОБА_3 за заповітом і, відповідно, має право відчужувати зазначений будинок. На підтвердження цього надала позивачу оригінал технічного паспорта та оригінал свідоцтва про право власності на будинок, виданий 05.10.89р. на ОСОБА_3 , а також передала ключі від будинку та дозволила позивачу проживати в ньому. Свідоцтво про право на спадщину після ОСОБА_3 , в тому числі і на будинок, обіцяла оформити пізніше в зв`язку з відсутністю на це коштів, а потім виїхала до російської федерації та перестала виходити на зв`язок.
Зазначене, унеможливило належне оформлення договору купівлі-продажу житлового будинку та державну реєстрацію права власності на нього.
З огляду на зазначене, позивач вважає, що договір купівлі-продажу фактично був укладений, оскільки кошти були передані, ключі та технічний паспорт отримані. Сім`я позивача, починаючи з 2012 року відкрито, безперервно володіє будинком, проживає в ньому, зробили у ньому ремонт, утримують в належному стані, сплачують за комунальні послуги, проте не має змоги належно оформити право власності на житловий будинок з підстав, що не залежать від неї, що вказує, на думку позивача, на його правомірну поведінку щодо придбання майна.
Посилається на практику Європейського суду з прав людини, яким право власності на майно трактується відмінно від національного законодавства.
Таким чином, позивач звернувся з позовом про визнання за ним права власності на будинок в судовому порядку.
Ухвалою судді від 13 березня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження з викликом сторін по справі.
Судом неодноразово вживалися заходи щодо встановлення зареєстрованого місця проживання відповідача ОСОБА_2 12 березня 2025 року судом в порядку, передбаченому ч. 6,7 ст. 187 ЦПК України, отримано інформацію з Державної міграційної служби України про відсутність відомостей про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача на території України. З наявних у справі матеріалів встановлено, що ОСОБА_2 є громадянкою російської федерації, що підтверджується копією паспорта громадянина рф, виданим підрозділом №500-007 від 16.11.2010р., в зв`язку з цим, судом було ухвалено повідомляти відповідача про час та місце розгляду справи шляхом розміщення на офіційному веб -порталі судової влади України оголошення про її виклик.
При підготовці справи до розгляду витребувано у приватного нотаріуса Хмельницького районного нотаріального округу Мельник А.В. витяг зі Спадкового реєстру щодо відомостей про відкриття спадщини щодо майна померлої ОСОБА_3 , яка на момент смерті проживала за адресою: АДРЕСА_1 та копію спадкової справи. 
Ухвалою суду від 16.10.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду в судовому засіданні по суті.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просить їх задоволити з викладених у позовній заяві підстав. 
Відповідач, незважаючи на те, що належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи шляхом розміщення на офіційному веб -порталі судової влади України оголошення про її виклик, в судове засідання не з`явилася, відзиву на позов не подала.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 , яка є матір`ю позивачки ОСОБА_1 пояснила, що дочка придбала будинок в 2012 році за ціною 1000 доларів США, які передала особисто в руки ОСОБА_2 , після чого остання віддала оригінал технічного паспорта на будинок та свідоцтво про право власності на будинок, видане на ОСОБА_3 . Дочка зробила ремонт в будинку, оплачує комунальні послуги. Жодних письмових документів на підтвердження передачі коштів, укладення договору купівлі-продажу чи оформлення права власності на будинок не здійснювалося. 
Свідок ОСОБА_5 , який є сусідом позивача пояснив, що проживає неподалік позивачки ОСОБА_1 , багато років знає її, оскільки був вчителем фізкультури в місцевій школі. Про те, що позивач купила у відповідача будинок по АДРЕСА_1 дізнався від односельчан, очевидцем передачі коштів чи документів не був, засвідчив, що сім`я позивача проживає в будинку з 2012 року, зробили в ньому ремонт.
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що в позові слід відмовити з наступних підстав.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 31.10.24р. власником житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної власності зазначено ОСОБА_3 , яка померла, володіла будинком відповідно до свідоцтва про право власності від 05.01.1989 р., виданого на підставі рішення виконкому Деражнянської міської ради №140 від 17.11.1988р. та технічного паспорта на зазначений будинок. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 від 18.10.2010р. 
Як вбачається із спадкової справи №114/2011, заведеної щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , спадкоємцем за заповітом щодо майна померлої ОСОБА_3 є громадянка російської федерації - ОСОБА_2 , яка 03.10.2011р. звернулася до приватного нотаріуса Хмельницького районного нотаріального округу Мельник А.В. із заявою про прийняття спадщини після померлої.
18.11.2015р. представнику ОСОБА_2 за довіреністю, на підставі її заяви було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку (пай), що належала померлій ОСОБА_3 . 
Будь-які інші звернення ОСОБА_2 щодо оформлення решти спадкового майна в матеріалах справи відсутні. 
Згідно акта обстеження житлових умов та фактичного проживання №01 від 02.01.2025р., складеного старостою Зяньковецького старостинського округу Деражнянської ОТГ зафіксовано, що ОСОБА_1 проживає в будинку по АДРЕСА_1 з 2012 року.
Довідкою №03050505/881 від 10.12.2024р. Летичівського ЦОК ТОВ «Хмельницькобленерго» підтверджується відсутність заборгованості за використану електроенергію за особовим рахунком за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно із свідченнями допитаної в судовому засіданні свідка ОСОБА_4 , яка є матір`ю позивачки, її дочка ОСОБА_1 придбала будинок в 2012 році у ОСОБА_2 за ціною 1000 доларів США, які передала особисто в руки останній, після чого остання віддала оригінал технічного паспорта на будинок та свідоцтво про право власності на будинок, видане на ОСОБА_3 . Дочка зробила ремонт в будинку, оплачує комунальні послуги. Жодних письмових документів на підтвердження передачі коштів, укладення договору купівлі-продажу чи оформлення права власності на будинок не здійснювалося. 
Згідно із свідченнями свідка ОСОБА_5 , який є сусідом позивача, ОСОБА_1 купила у відповідача будинок по АДРЕСА_1 , в якому сім`я позивача проживає з 2012 року, зробили в ньому ремонт. Будь-яких відомостей щодо передачі коштів за будинок та оформлення договору купівлі-продажу не знає.
З огляду на вищезазначене, судом приймається до уваги наступне.
Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом (стаття 318 ЦК України).
Згідно з частинами 1 та 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Лише власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до положень статті 41 Конституції України, пункту 2 частини 1 статті 3 ЦК України та частин 1 та 2 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. 
Відповідно до частини першої статті 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.
За вимогами частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною першої статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Згідно з частиною першою статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до статті 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Частинами 3 та 4 статті 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.
Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Тобто законом встановлено умови щодо форми укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, будинку або іншого нерухомого майна, внаслідок якого відбудеться правомірний перехід права власності на таке майно.
Відповідно до статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
З огляду на зазначене, судом не приймаються до уваги твердження позивача, що позивач вчинила фактичні дії щодо укладення договору купівлі-продажу будинку, а відповідач ухилилася від його нотаріального посвідчення, оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які письмові докази на підтвердження досягнення сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору та часткового його виконання позивачем, як то розписка про передачу/отримання коштів, оскільки за твердженням позивача кошти передавалися особисто відповідачу на підставі усної домовленості, що суперечить приписам чинного законодавства, яким регулюється порядок укладення договорів купівлі-продажу нерухомого майна. 
Також, судом враховується, що істотними умовами договору є предмет, ціна та строк дії. Також істотними умовами вважаються такі умови, на яких наполягає хоча б одна зі сторін договору (стаття 638 ЦК України). Тобто сторони можуть самостійно визначати умови договору, які не повинні суперечити законодавству.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на нерухоме майно, а саме: житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Факт набуття нею права власності на спірне майно обґрунтовувала наявністю у неї оригіналів правовстановлюючих документів (технічного паспорта та свідоцтва про право власності на будинок, виданого на ОСОБА_3 ) на вказане нерухоме майно, які їй передала ОСОБА_2 , рахунками за електроенергію, які позивач сплачує за використання електроенергії за адресою спірного будинку, а також показами свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які підтвердили факт відкритого проживання позивача з сім`єю у будинку АДРЕСА_1 . 
Разом з тим, як вбачається із досліджених судом матеріалів спадкової справи №114/2011, заведеної щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3  вбачається, що ОСОБА_2 хоч і набула права на спадщину ОСОБА_3 , в тому числі і на спірний будинок, проте докази того, що спадкові права щодо будинку були нею оформлені у встановленому законом порядку в матеріалах спадкової справи відсутні, не встановлені такі докази і судом. З цього слідує, що ОСОБА_2 не набула права власності на спірний будинок, тобто не була власником спірного нерухомого майна на момент передачі позивачу правовстановлюючих документів на будинок і не мала права його відчужувати.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 31.10.24р. власником житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної власності зазначено ОСОБА_3 , яка померла, інформація щодо інших власників відсутня, право власності на спірний будинок за будь-якими іншими особами не зареєстровано.
Оцінюючи надані позивачкою докази, суд прийшов до висновку, що закон акцентує увагу на тому, що всі наведені обставини у сукупності, а саме: домовленість щодо усіх істотних умов договору, повне або часткове виконання договору, ухилення від його нотаріального посвідчення, мають бути доведені належними та допустимими письмовими доказами.
При цьому передача ОСОБА_2 правовстановлюючих документів на спірний будинок, не свідчить про домовленість між сторонами щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу відповідно до вимог статей 638, 655 ЦК України, а тому відсутні підстави вважати такі дії укладенням договору купівлі-продажу.
Не є допустимими доказами на підтвердження факту укладення договору купівлі-продажу показання свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , оскільки вони підтвердили лише факт проживання позивачки з 2012 року у спірному житловому будинку, а також проведення нею капітального ремонту у будинку, однак обставин передачі ОСОБА_1 . ОСОБА_2 коштів за будинок, а також існування будь-яких домовленостей між сторонами у письмовій формі підтвердити не змогли.
Посилання представника позивача на Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, судом оцінюється критично, оскільки в них передбачені «легітимні сподівання» особи, тобто вимоги, що повинні базуватися на законодавчих чи юридичних актах, які в даному випадку відсутні. Таким чином, має місце помилкове трактування принципу, закріпленого в ч.1 ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та посилання на практику, яка є нерелевантною до даних правовідносин. 
З урахуванням усіх встановлених судом обставин справи та наданих суду доказів, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не може бути визнана судом власником спірного житлового будинку, оскільки відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження укладення договору купівлі-продажу вказаного нерухомого майна між нею та будь-якою особою, яка володіла правами на його відчуження у встановленому законом порядку, а тому права власності на вказане нерухоме майно позивач не набула.
Керуючись ст..12, 13, 81, 82, 89, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, відмовити.
Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня виготовлення повного тексту рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 , останнє відоме фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення складено 02.02.2026 року.
Суддя:	  	Л.  В.  Грицишина