ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 р.	Справа № 638/24438/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,
Суддів: Бегунца А.О. , Русанової В.Б. ,
за участю секретаря судового засідання Тютюник О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Харкова від 05.12.2025, головуючий суддя І інстанції: Рибальченко Л.М., м. Харків, повний текст складено 05.12.25 у справі № 638/24438/25
за позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області 
до  ОСОБА_1 
про затримання з метою забезпечення примусового видворення за межі території України з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України,
ВСТАНОВИВ:
Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі за текстом також – позивач, ГУ ДМС України в Харківській області) звернулося до Шевченківського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_1 (далі за текстом також - відповідач, ОСОБА_1 ), в якому просило ухвалити рішення про затримання громадянина РФ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою забезпечення його примусового видворення за межі території України з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, строком на 6 місяців.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Харкова від 05.12.2025 адміністративний позов задоволено.
Затримано громадянина РФ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою забезпечення його примусового видворення за межі території України з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, строком на 6 (шість) місяців.
Рішення допущено до негайного виконання.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає його таким, що прийняте без врахування важливих обставин у справі, з порушенням норм матеріального права та процесуального права.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги наводить обставини справи, зазначає про ненадання судом першої інстанції належної оцінки доводам відповідача щодо безпідставності затримання для забезпечення примусового видворення.
За результатами апеляційного розгляду відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, з дослідженням усіх доказів та встановленням усіх обставин у справі. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
У відповіді на відзив відповідач наголошує на необгрунтованості доводів позивача та зазначає, що сам факт складання позивачем постанов та протоколів не є підставою для висновку про те, що відповідачем порушено законодавство України та він буде ухилятися від виконання рішень органів державної влади.
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні відповідно до приписів статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також – КАС України).
Колегія суддів, заслухавши суддю - доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав.
Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є громадянином РФ, що підтверджується копією паспорта № НОМЕР_1 .
ОСОБА_1 прибув на територію України 27.01.2022 через пункт пропуску Маяки - Удобне, що підтверджується відміткою про перетин кордону у паспорті відповідача та не заперечується сторонами.
22 березня 2023 року відповідач звернувся до Відділу по роботі з біженцями ДМС в м. Харкові з заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.
З огляду на бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області щодо неприйняття відповідного рішення за такою заявою, ОСОБА_1 звернувся до суду.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 21.08.2023 у справі № 520/10213/23, яке набрало законної сили, зокрема, визнано протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, яка полягає у неприйнятті рішення щодо прийняття заяви громадянина російської федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або про відмову в прийнятті заяви громадянина російської федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у порядку, визначеному Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 за №649, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884; зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти рішення щодо прийняття заяви громадянина російської федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або про відмову в прийнятті заяви громадянина російської федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у порядку визначеному Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 за №649, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884.
Виконуючи зазначене рішення, відповідач документував ОСОБА_1 довідкою про звернення за захистом в Україні № 012433 від 13.12.2023.
Протоколом про адміністративне правопорушення від 11.12.2023 зафіксовано незаконне проживання ОСОБА_1 без документів, які б надавали йому право законного перебування на території України. На підставі зазначеного протоколу винесено постанову серії ПН МХК № 004079 від 11.12.2023 про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу за частиною 2 статті 203 КУпАП.
Також постановою від 05.12.2025 ОСОБА_1 повторно притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу.
28 січня 2025 року відповідач отримав Повідомлення № 1 від 06 січня 2025 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Підстава для відмови - рішення Державної міграційної служби від 5 грудня 2024 року № 175-24.
Зазначене рішення органу ДМС оскаржене ОСОБА_1 до суду. 
Рішенням ГУ ДМС України в Харківській області від 05 грудня 2025 року № 6301100100000657 про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства РФ, ОСОБА_1 вирішено примусово видворити з України.
З метою реалізації зазначеного рішення позивач звернувся до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги ГУ Державної міграційної служби України в Харківській області про затримання громадянина РФ ОСОБА_1 з метою забезпечення його примусового видворення за межі території України з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, строком на 6 (шість) місяців є обґрунтованими.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову, з таких підстав.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України “Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства” від 22 вересня 2011 року № 3773-VI в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі – Закон № 3773-VI).
Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
За змістом частин п`ятої, шостої статті 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.
Контроль за правильним і своєчасним виконанням рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства здійснюється органом, що його прийняв.
Частиною першою статті 30 Закону № 3773-VI визначено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.
Порядок дій посадових осіб Державної міграційної служби України, її територіальних органів і територіальних підрозділів (далі - органи ДМС), органів охорони державного кордону та органів Служби безпеки України (далі - СБУ) під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземці), їх ідентифікації і вжиття заходів з безпосереднього примусового повернення, поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (далі - ПТПІ), а також під час прийняття рішень про продовження строку затримання визначено Інструкцією про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України 23 квітня 2012 року № 353/271/150 (у редакції Наказу Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України від 13 травня 2020 року № 383/125) (далі – Інструкція), згідно з пунктом 3 Розділу І якої дія цієї Інструкції поширюється на посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів ДМС, органів охорони державного кордону, органів СБУ та іноземців, які підлягають примусовому поверненню чи примусовому видворенню у випадках, передбачених Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Пунктом 4 Розділу І Інструкції передбачено, що іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.
У пункті 7 Розділу І Інструкції визначено, що підставами для подання позову про примусове видворення іноземців є:
невиконання іноземцем в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення;
наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, крім випадків затримання іноземця за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та його передачі прикордонним органам суміжної держави;
якщо іноземці, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, не мають законних підстав для перебування на території України та якщо між Україною і країною громадянської належності чи країною попереднього постійного проживання таких осіб відсутній договір про реадмісію;
якщо іноземець, стосовно якого прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, не виїхав з України протягом місяця з дня отримання копії такого рішення, за винятком випадків, коли особа оскаржила рішення про скасування дозволу на імміграцію до суду, - до набрання рішенням суду законної сили.
За приписами пунктів 1, 2 Розділу ІІІ Інструкції у разі виявлення підстав, передбачених частиною 1 статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», органи ДМС, органи охорони державного кордону та органи СБУ залежно від обставин виявлення/затримання іноземця невідкладно готують позовну заяву до адміністративного суду.
За наявності обґрунтованих підстав уважати, що іноземець, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, або за наявності ризику його втечі, а так само у разі відсутності в іноземця, що вчинив порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, органи ДМС, орган охорони державного кордону або орган СБУ подають до адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням ПТПІ позовну заяву відповідно до частини першої статті 289 КАСУ.
Так, згідно з частиною першою статті 289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію, ухилятиметься від виконання рішення про його (її) примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик його (її) втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальний орган чи підрозділ, орган охорони державного кордону, орган Служби безпеки України подає до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням зазначених органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовну заяву про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів:
1) затримання з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України;
2) затримання з метою забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;
3) взяття на поруки підприємством, установою чи організацією;
4) зобов`язання внести заставу.
З аналізу норм статей 26 та 30 Закону № 3773-VI убачається, що процедурі видворення іноземця або особи без громадянства передує прийняття компетентним органом рішення про його примусове повернення, яке може бути оскаржено до суду.
При цьому компетентним органом у розумінні статті 26 Закону № 3773-VI є орган Державної міграційної служби України, орган Служби безпеки України, або орган охорони державного кордону.
Тобто, застосовуючи приписи частини першої статті 30 Закону № 3773-VI, варто зважати, що примусове видворення з України іноземця на підставі прийнятої постанови адміністративного суду застосовується, якщо рішення компетентного органу про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин.
Отже, зі змісту наведеної норми слідує, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове видворення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.
Така правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 755/12159/18, від 28 лютого 2019 року у справі № 754/2198/17, від 09 серпня 2019 року у справі № 359/5823/16-а.
Варто зазначити, що компетентний орган за наявності підстав, передбачених частиною першої статті 30 Закону № 3773- VI, тобто або невиконання у встановлений строк рішення про примусове повернення, або при наявності підстав вважати, що така особа буде ухилятися від виконання такого рішення, після виявлення/затримання такої особи невідкладно здійснюють підготовку для звернення з позовом до суду, адже законодавцем передбачено можливість подання до адміністративного суду позовної заяви відповідно до частини першої статті 289 КАС України.
Разом з цим з аналізу наведених правових норм щодо вирішення питання затримання іноземця або особи без громадянства стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, вбачається, що за наявності певних перелічених у цих нормах умов, існує правова можливість здійснити таке затримання як з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України, так і лише для забезпечення видворення за межі території України, як досягнення самостійної мети без необхідності ідентифікації. Але в будь-якому випадку повинна існувати така умова як примусове видворення. Якщо ж відсутнє примусове видворення особи, то затримувати особу та відповідно продовжувати строк її тримання в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, забороняється.
Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, сформованими у постанові від 24 травня 2023 року у справі №296/8455/22.
Як убачається з матеріалів справи, рішення про примусове видворення прийняте 05.12.2025 уповноваженою посадовою особою ГУ ДМС України в Харківській області відносно ОСОБА_1 , рішення про примусове повернення не приймалося.
У день прийняття рішення про примусове видворення позивач 05.12.2025 звернувся до суду з позовом про затримання громадянина РФ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою забезпечення його примусового видворення за межі території України з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, строком на 6 місяців.
З огляду на наведене колегія суддів зазначає, що відповідач був позбавлений можливості як виконати відповідне рішення позивача, так і оскаржити його у встановленому порядку.
Отже, звернення орану ГУ ДМС із відповідним позовом у зв`язку із зазначеним є передчасним.
Водночас за змістом оскаржуваного рішення ГУ ДМС України в Харківській області від 05 грудня 2025 року № 6301100100000657 свідченням негативної поведінки та відсутності поваги до українського законодавства є неодноразові ігнорування ОСОБА_1 виконання майнових зобов`язань перед державою, а саме: постановою серії ПН МХК № 004079 від 11.12.2023 накладено на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у вигляді штрафу за частиною 2 статті 203 КУпАП (штраф не сплачено), постановою від 05.12.2025 ОСОБА_1 повторно притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення і виді штрафу (штраф позивачем не сплачено).
Проте за матеріалами справи позивачем оскаржено притягнення до адміністративної відповідальності постановою серії ПН МХК № 004079 від 11.12.2023 за частиною 2 статті 203 КУпАП у судовому порядку.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 13 червня 2024 року у справі № 638/20735/23, зокрема, визнано протиправною та скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення серії ПН МХК № 004079 від 11.12.2023.
Крім того, відповідачем в апеляційній скарзі зазначено, що починаючи з 2 грудня 2025 року він та його представник неодноразово контактували з відділом по роботі з біженцями (контактна особа Олег Шемет), та повідомляли про наявність нових, раніше не досліджених документів у справі, а також заявляли про намір повторно подати документи щодо захисту у зв`язку з новими обставинами. Саме тоді представниками відділу біженців відповідачу було усно телефоном призначено час для повторного звернення 05.12.2025 о 9:00.
Відповідач у призначений час з`явився до відділу по роботі з біженцями органу ДМС з повторною заявою про надання йому захисту, де були викладені нові, не досліджені у відмові обставини, які унеможливлюють його повернення до країни походження.
Відповідач наголошує, що звернувся за захистом з нововиявленими обставинами одразу як тільки у нього вилучили попередню довідку про звернення за захистом та повернули паспортний документ, тобто 05.12.2025 року, без зволікань.
Заяву органом ДМС розглянуто не було, як не було прийнято рішення про її прийняття чи відмову в її прийнятті. 
Однак 05.12.2025 постановою ПН МХК № 005275 ОСОБА_1 повторно притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 203 КУпАП та прийнято оскаржуване рішення від 05 грудня 2025 року № 6301100100000657.
Отже, звернувшись до суду 05.12.2025 з цим позовом також не було надано можливість відповідачу реалізувати право на оскарження постанови від 05.12.2025 про притягнення до адміністративної відповідальності.
Як зазначено в апеляційній скарзі, відповідач має намір оскаржити постанову ПН МХК № 005275 у судовому порядку.
Разом з цим із матеріалів справи не вбачається, що представник позивача заперечує такі обставини.
Наведене свідчить про відсутність, передбачених частиною першою статті 30 Закону № 3773-VI підстав для винесення судом постанови про примусове видворення з України громадянина РФ ОСОБА_1 з підстав негативної поведінки, яка свідчить про неодноразові умисні невиконання зобов`язань перед державою, наявності наміру відповідача ухилитися від виконання рішення про примусове видворення, перешкоджання процедури видворення або існування ризику втечі. 
Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 12.06.2020 у справі № 754/2199/17.
Щодо вимоги позивача про поміщення громадянина РФ ОСОБА_1 до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, строком на 6 місяців, колегія суддів зауважує на таке.
Пунктом 1 Типового положення про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1110 (далі - Положення № 1110), визначено, що пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, є державною установою, що призначена для тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства: стосовно яких судом прийнято рішення про примусове видворення за межі України; стосовно яких судом прийнято рішення про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України, у тому числі прийнятих відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; затриманих ДМС, її територіальними органами та підрозділами на строки та в порядку, передбачені законодавством; затриманих за рішенням суду до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.
За приписами п. 1 ч. 1 ст. 289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав уважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів:
1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України.
З системного аналізу наведених норм чинного законодавства вбачається, що клопотання про затримання щодо іноземця або особи без громадянства може бути подано стосовно особи, до якої подано та розглядається адміністративний позов про примусове видворення, при цьому підставою затримання повинні слугувати докази на підтвердження обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, не має документа, що дає право на виїзд з України, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення або якщо існує ризик його втечі.
Враховуючи, що позивачем не доведено факту того, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення або якщо існує ризик його втечі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для його затримання відповідно до ст. 289 КАС України.
Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 12.06.2020 у справі № 754/2199/17.
У постановах від 31 січня 2024 року у справі № 204/10229/22 та від 01 лютого 2024 року у справі № 344/9604/23 Верховний Суд зазначив, що у разі застосування до особи процедури примусового повернення, видворення тощо, державні органи (ДМС) зобов`язані перевірити чи не порушуватимуть такі процедури універсального й абсолютного принципу заборони вислання. Така перевірка передбачає оцінку ризику, яка має проводитися ex nunc, тобто станом на момент прийняття рішення та повинна концентруватися на передбачуваних наслідках повернення заявника в країну походження з урахуванням загальної ситуації в цій країні та особистих обставин заявника.
І лише з`ясувавши наявність, визначених статтею 26 Закону № 3773-VI підстав для примусового повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну, а також в контексті спірних правовідносин особистих обставин заявника, можна визначити співмірність та пропорційність між застосованими до позивача заходами, передбаченими частиною першою статті 26 Закону № 3773-VI, та його інтересами і правами, зокрема правом на повагу до приватного і сімейного життя подружжя, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У цій справі з установлених обставин справи вбачається, що ОСОБА_1 не мав наміру порушувати вимоги Закону № 3773-VI, а його перебування на території України без відповідних документів, що дають право на проживання на законних підставах, не зумовлено його протиправними, умисними діями.
Також у матеріалах справи відсутні будь-які докази асоціальної поведінки відповідача, переховування від міграційного органу або вчинення будь-яких інших протиправних дій, спрямованих на ухилення від відповідальності за порушення міграційного законодавства України, або дій, які суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України, і позивачем таких доказів суду не надано.
Окрім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що позивачем, окрім іншого, не дотримано принципу пропорційності, який, у свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних для неї наслідків за відсутності будь-якої, доведеної у встановленому законом порядку, вини.
З огляду на наведене колегія суддів дійшла висновку, що під час прийняття оспорюваного рішення позивач допустив формальне застосування вимог Закону № 3773-VI, не з`ясував дійсні особисті обставини щодо дій відповідача та не врахував принцип обґрунтованості та пропорційності свого рішення.
Зважаючи на наведене, висновки суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог органу ДМС є помилковими.
Доводи апеляційної скарги відповідача приймаються колегією суддів у якості належних.
Окрім того, відповідач у відзиві на апеляційну скаргу повідомив, що 05.01.2026 Державною міграційною службою України за результатами розгляду клопотання Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (бригада « ІНФОРМАЦІЯ_2 ») від 30.12.2025 та з урахуванням доповідної записки директора Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства від 02.01.2026 прийнято Наказ № 3, яким скасовано рішення Головного управління ДМС у Харківській області від 05 грудня 2025 року №6301100100000657 про примусове видворення з України громадянина російської федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Отже, зазначеним наказом ДМС України скасовано індивідуальний акт ГУ ДМС у Харківській області про примусове видворення з України громадянина російської федерації ОСОБА_1 .
15 січня 2026 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про продовження строку перебування на території України, підставою для такого продовження заявником визначено «намір проходити військову службу за контрактом у Національній гвардії України».
Рішенням ДМС України №0000105782 ОСОБА_1 продовжено строк перебування до 15.04.2026. Відтак ОСОБА_1 на цей час є таким, що законно перебуває на території України.
Враховуючи вказані обставини, 16 січня 2026 року ОСОБА_1 звільнено з ПТПІ, про що свідчить відповідна постанова, прийнята першим заступником директора Чернігівського ПТПІ ДМС України.
Тобто на час розгляду справи апеляційний судом відсутні обставини, що стали підставою для звернення до суду з позовом у цій справі, а саме - рішення про примусове видворення ОСОБА_1 .
Згідно з приписами пункту другого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також у зв`язку із тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.
Керуючись статтями 242, 243, 250, 289, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Шевченківського районного суду міста Харкова від 05.12.2025 у справі № 638/24438/25 скасувати.
Прийняти постанову, якою позовні вимоги Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області залишити без задоволення. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Я.В. П`янова	
Судді	   	А.О. Бегунц   В.Б. Русанова