ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6138/25 Справа № 243/2790/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сидоренко І. О. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Космачевської Т.В., 
суддів: Агєєва О.В., Халаджи О.В.
за участю секретаря судового засідання Карпенка М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Статіва Олена Володимирівна, на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 27 березня 2025 року в цивільній справі номер 243/2790/22 за позовом Слов`янської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області до Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним наказу та витребування земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області звернулась Слов`янська окружна прокуратура Донецької області в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним наказу та витребування земельної ділянки, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що Слов`янською окружною прокуратурою під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження №42021051720000003 від 06 січня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України виявлено факт порушення вимог Земельного кодексу України при наданні Головним управлінням Держгеокадастру у Донецькій області протягом 2018 року у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.
Наказом начальника Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 02 лютого 2018 року №239-СГ ОСОБА_2 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності на території Райгородської селищної ради Слов`янського району Донецької області за межами населених пунктів площею 2,0 га та надано безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку з кадастровим номером 1424256200:06:000:0868. На підставі цього наказу 12 лютого 2018 року зареєстровано право власності за ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку.
ОСОБА_2 у своєму клопотанні, яке зареєстроване в ГУ Держгеокадастру у Донецькій області 19.01.2018 року за №М-106/0/36-18, всупереч вимогам ЗК України, приховала той факт, що раніше отримала безоплатно земельну ділянку та використала право на безоплатну приватизацію для ведення особистого селянського господарства та не повідомила про це орган Держгеокадастру.
Такі дії призвели до вибуття з державної власності земельної ділянки з кадастровим номером 1424256200:06:000:0868 сільськогосподарського призначення площею 2,0 га державної власності, що розташована на території Райгородської селищної ради Слов`янського району Донецької області за межами населених пунктів (на теперішній час Миколаївської міської територіальної громади Краматорського району Донецької області).
Вказана земельна ділянка у подальшому на підставі договорів купівлі-продажу передана у приватну власність ОСОБА_3 , після чого ОСОБА_1 .
З огляду на те, що оспорюваний наказ ГУ Держгеокадастру у Донецькій області підлягає визнанню недійсним, тому відсутні правові підстави для збереження цієї земельної ділянки у ОСОБА_1 , який придбав вказану земельну ділянку у ОСОБА_3 .
На підставі п. 24 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України Миколаївська міська рада Краматорського району Донецької області набула право розпорядження землями державної власності, а отже, має право на захист порушеного інтересу у суді.
Витребування земельної ділянки у ОСОБА_1 становить «суспільний», «публічний» інтерес, оскільки вказане є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання – безоплатної передачі у власність громадянам земель сільськогосподарського призначення, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу.
Земельна ділянка підлягає поверненню в комунальну власність Миколаївської міської територіальної громади в особі Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області, повноваження якої на даний час виконує Миколаївська міська військова адміністрація Краматорського району.
Про виявлені порушення та намір звернутися до суду Слов`янська окружна прокуратура повідомила листом Миколаївську міську військову адміністрацію Краматорського району Донецької області, на що отримала відповідь, що у зв`язку зі збройною агресією РФ Миколаївська міська рада не мала об`єктивної можливості належним чином вживати заходи щодо захисту порушених інтересів територіальної громади. Крім того, Миколаївська міська військова адміністрація Краматорського району не має можливості самостійно звернутися до суду з позовною заявою, у зв`язку з відсутністю коштів на сплату судового збору, оскільки на території громади тривають обстріли території громади та маються значні руйнування об`єктів нерухомості, отже бюджетні кошти використовуються першочергово на забезпечення основних потреб життєдіяльності населення та функціонування критичної інфраструктури.
Необхідність реагування органів прокуратури з метою захисту інтересів держави виникла у зв`язку з бездіяльністю Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області в частині повернення у власність територіальної громади землі, оскільки останній з моменту набрання законної сили 27 травня 2021 року положень п. 24 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України та набуття повноважень на розпорядження всіма землями державної власності, розташованими за межами населених пунктів у межах відповідних територіальних громад, та з моменту повідомлення Слов`янської окружної прокуратури стало відомо про вказані порушення та до теперішнього часу не вжито заходів щодо витребування земельної ділянки, яка вибула з власності держави (на час її вибуття) незаконно, поза волею держави.
Позивач просив суд:
- визнати недійним Наказ ГУ Держгеокадастру в Донецькій області №239-СГ від 02.02.2018 року, яким затверджено Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності та надано безоплатно у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 2,0 га з Кадастровим номером 1424256200:06:000:0868;
- витребувати у ОСОБА_1 на користь власника земельної ділянки – Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області, повноваження якої на даний час виконує Миколаївська міська військова адміністрація, земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 2,0 га з Кадастровим номером 1424256200:06:000:0868, що розташована на території Миколаївської міської територіальної громади Краматорського району Донецької області;
- стягнути з ГУ Держгеокадастру в Донецькій області, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Донецької обласної прокуратури витрати зі сплати судового збору пропорційно позовних вимог у сумі 39089,49 грн.
Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 27 березня 2025 року позов Слов`янської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області до Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним наказу та витребування земельної ділянки - задоволено частково.
Витребувано у ОСОБА_1 на користь власника земельної ділянки відповідно до частини 2 ст. 83 Земельного Кодексу України – територіальної громади Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області, повноваження якої на даний час виконує Миколаївська міська військова адміністрація Краматорського району Донецької області земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 2,0 га з кадастровим номером 1424256200:06:000:0868, що розташована на території Миколаївської міської територіальної громади Краматорського району Донецької області.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, ОСОБА_2 на користь Донецької обласної прокуратури витрати зі сплати судового збору в розмірі 19818,25 грн з кожного.
Із вказаним рішенням не погодився відповідач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Статіва О.В., подав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд скасувати рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 27.03.2025 року у справі №243/2790/22 та прийняти нове рішення, який відмовити у задоволенні позову, застосувавши наслідки пропуску строку позовної давності.
Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та таким, що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Органи місцевого самоврядування, яким є Миколаївська міська рада не є органом уповноваженим на представництво держави в спірних правовідносинах, на підставі Перехідних положень ЗК України не відбулась заміна представницького (уповноваженого) органу Держави, а тільки передача належних державі на момент набуття чинності Перехідними положеннями земельних ділянок у розпорядження громад. 
Під час розгляду справи прокурором та позивачем не було надано жодного документу, які б підтверджували факти: передачі спірної земельної ділянки у комунальну власність позивача, перебування спірної земельної ділянки в межах Миколаївської територіальної громади. Отже, а ні позивач, а ні прокурор не надали жодного документу, який би доводив, що власником спірної земельної ділянки є Миколаївська міська рада.
Апелянт наполягав на тому, що відсутність у позивача правовстановлюючих документів позбавляє його права звертатися з таким позовом до суду, так як в силу приписів ст. 387, 388 ЦК України право на витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння має власник такої земельної ділянки з володіння, якого таке майно вибуло.
Наявність досудового розслідування не є доказом порушення земельного законодавства, а є стадією кримінального провадження, яка передбачає збір доказової бази, а наявність чи відсутність порушення земельного законодавства має встановлюватися виключно судом в межах розгляду обвинувального акту в суді.
Апелянт є добросовісним набувачем, набув право на спірну ділянку у порядку, та у спосіб встановлений законом, на момент набуття права в державному реєстрі були відсутні будь-які права третіх осіб на спірну ділянку, земельна ділянка була набута на підставі оплатного нотаріального договору у особи, право якої було належним чином зареєстровано і офіційно визнане державною.
Закон не покладає на покупця додаткового обов`язку, щодо перевірки правомірності виникнення права на майно у попередніх власників, покупець вправі покладатися на відомості Державного реєстру, як на такі, що безсумнівно підтверджують правомірність виникнення права на майно у попереднього власника.
Конструкція, за якої добросовісний набувач утрачає майно й сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.
Прокурор звернувся до суду з позовом через три з половиною роки після того, як земельна ділянка вибула з володіння власника – держави. Суд, надаючи оцінку заяви апелянта про застосування строку позовної давності, проігнорував аргументи, наведені у відзиві.
Від керівника Слов`янської окружної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому прокурор просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
Спірний наказ Головного Управління Держгеокадастру у Донецькій області винесено з порушенням норм земельного законодавства, а земельна ділянка, яка передана за вказаним наказом, підлягає поверненню на користь Миколаївської міської ради, яка в силу змін у законодавстві набула права розпоряджатися землями державної власності, а отже, має право на захист порушеного інтересу в суді в даному випадку.
Власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе його володіння чи володіння особи, якій він, не з їхньої волі.
Про факт порушення земельного законодавства при передачі спірної земельної ділянки Слов`янська окружна прокуратура дізналась з матеріалів кримінального провадження №42021051720000003 від 06.01.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України. 
Саме з дати реєстрації вказаного кримінального провадження у Єдиному реєстрі досудових розслідувань та виявлення обставин протиправного вибуття спірної земельної ділянки, слід обчислювати початок перебігу строку позовної давності для прокурора, який з цього моменту мав об`єктивну можливість дізнатись, що оскаржуваний наказ ГУ Держгеокадастру в Донецькій області прийнято з порушенням вимог закону.
Під час карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID – 19), строки позовної давності продовжуються на строк дії такого карантину (пункти 12-14 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України). 
Таким чином, на думку прокурора, строки позовної давності не пропущені.
Від інших учасників справи відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судовому засіданні апеляційного суду прокурор Васильєв О.І. апеляційну скаргу не визнав, просив її відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
У судове засідання апеляційного суду відповідачі Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області, ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Статива О.В. не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, останні подали заяву про розгляд справи за їх відсутністю (а.с. 178, 179, 180, 184, 187, 188, 189-190, том 2).
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю осіб, які не з`явилися.
Заслухавши суддю – доповідача, прокурора, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 07 листопада 2016 року ОСОБА_2 було подано клопотання, яке зареєстровано у ГУ Держгеокадастру у Донецькій області за №М-4856/0/5-16, про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність площею 2,000 га сільськогосподарських угідь – рілля, із земель сільськогосподарського призначення державної форми власності, що перебувають у запасі, на території Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області для ведення особистого селянського господарства (а.с. 36, том 1).
Наказом начальника ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 11 листопада 2016 року №2394-СГ ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, що перебуває у запасі, безоплатно у власність на території Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області за межами населених пунктів, орієнтовним розміром 2,000 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства (а.с. 28, том 1).
19 січня 2018 року ОСОБА_2 було подано клопотання, яке зареєстровано у Головному управлінні за №М-106/0/36-18, про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність із земель сільськогосподарського призначення державної форми власності, що перебувають у запасі, для ведення особистого селянського господарства на території Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області за межами населених пунктів площею 2,000 га ріллі, з кадастровим номером 1424256200:11:000:0783 (а.с. 37, том 1).
Наказом ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 02 лютого 2018 року №239-СГ ОСОБА_2 затверджено проект землеустрою та надано безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку площею 2,000 га (кадастровий номер 1424256200:06:000:0868) (а.с. 35, том 1).
Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 20 лютого 2022 року ОСОБА_2 12 лютого 2018 року на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 02 лютого 2018 року за №239-СГ зареєструвала право власності на земельну ділянку за кадастровим номером 1424256200:06:000:0868 (а.с. 32-34, том 1).
07 березня 2018 року ОСОБА_2 уклала договір купівлі-продажу земельної ділянки з ОСОБА_3 , відповідно до якого останній набув у приватну власність земельну ділянку загальною площею 2,000 га, кадастровий номер 1424256200:06:000:0868, що розташована за адресою: Донецька область, Слов`янський район, на території Райгородоцької селищної ради (а.с. 87-90, том 1).
10 березня 2021 року ОСОБА_3 уклав договір купівлі-продажу земельної ділянки з ОСОБА_1 , відповідно до якого передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 2,000 га, кадастровий номер 1424256200:06:000:0868, що розташована за адресою: Донецька область, Слов`янський район, на території Райгородоцької селищної ради (а.с. 32, том 1).
Згідно з рапортом прокурорів Слов`янської окружної прокуратури від 05.01.2021 року за №2вн, під час перевірки земельного законодавства щодо безоплатної передачі земельних ділянок і земель державної власності для ведення особистого селянського господарства, встановлено, що наказом ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 11 листопада 2016 року №2394-СГ ОСОБА_2 затверджено проект землеустрою та надано безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку площею 2,000 га (кадастровий номер 1424256200:11:000:0783), право власності на яку зареєстровано 18.11.2016 року. Також, ОСОБА_2 наказом начальника ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 02 лютого 2018 року №239-СГ затверджено проект землеустрою та надано безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку площею 2,000 га (кадастровий номер 1424256200:06:000:0868), право власності на яку зареєстровано 12.02.2018 року (а.с. 110-112, том 1).
На підставі даного рапорту були внесені відомості в Єдиний реєстр досудових розслідувань №42021051720000003 від 06 січня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України, за фактом неналежного або невиконання службовими особами Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, порушення ст. 116, 118, 121, 186-1, 123 Земельного кодексу України, не здійснили на стадії розгляду проекту землеустрою щодо надання у власність громадянам земельних ділянок, перевірку наданих заявниками документів, та відомостей стосовно одержання ними у власність земельних ділянок в межах норм безоплатної приватизації за певним видом її цільового призначення з метою додержання вимог ст. 116 Земельного кодексу України та не встановивши недодержання положень закону не відмовили у затвердженні проектів землеустрою, що привело до безоплатного вибуття земель державної власності земельних ділянок загальною площею понад 50 га (в ому числі факт порушення вимог Земельного кодексу України при наданні Головним управлінням Держгеокадастру у Донецькій області протягом 2016-2017 року у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства) (а.с. 27, том 1).
21 лютого 2022 року за №57-1160, вих. 22, Слов`янською окружною прокуратурою Донецької області на адресу Миколаївської міської військової адміністрації було направлено повідомлення про представництво інтересів держави (в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру), в якому надано інформацію про виявлені порушення та намір звернутися до суду в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради. З метою встановлення всіх обставин справи, просили повідомити чи планує Миколаївська міська військова адміністрація самостійно звернутися до суду із позовом або вжити інші заходи щодо захисту інтересів держави (а.с. 67-81, том 1).
Згідно з відповіддю від 06 вересня 2022 року №24 у зв`язку зі збройною агресією РФ Миколаївська міська рада не мала об`єктивної можливості належним чином вживати заходи щодо захисту порушених інтересів територіальної громади (а.с. 65, том 1). 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості в частині витребування земельної ділянки, яка є предметом спору.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, керуючись наступним.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 41 Конституції України та статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статей 13, 14 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. 
Згідно з частинами другою, третьою статті 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. 
Держава є самостійним суб`єктом права власності на землю, яка реалізує це право через органи державної влади на землі державної власності.
Відповідно до частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, зокрема, для ведення особистого селянського господарства – не більше 2,0 гектара (пункт «б»).
Згідно з частинами першою-четвертою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, поряд з іншим, у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.
Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18.
Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 10 жовтня 2024 року у справі № 243/25/23.
На вказаному було наголошено Верховним Судом і в постанові від 24 липня 2024 року.
Судом встановлено, що 07 листопада 2016 року ОСОБА_2 було подано клопотання, яке зареєстровано у ГУ Держгеокадастру у Донецькій області за №М-4856/0/5-16 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність площею 2,000 га сільськогосподарських угідь – рілля, із земель сільськогосподарського призначення державної форми власності, що перебувають у запасі, на території Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області для ведення особистого селянського господарства.
Наказом начальника ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 11 листопада 2016 року №2394-СГ ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, що перебуває у запасі, безоплатно у власність на території Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області за межами населених пунктів, орієнтовним розміром 2,000 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства.
19 січня 2018 року ОСОБА_2 було подано клопотання, яке зареєстровано у Головному управлінні за №М-106/0/36-18 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність із земель сільськогосподарського призначення державної форми власності, що перебувають у запасі, для ведення особистого селянського господарства на території Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області за межами населених пунктів площею 2,000 га ріллі, з кадастровим номером 1424256200:11:000:0783.
Наказом ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 02 лютого 2018 року №239-СГ ОСОБА_2 затверджено проект землеустрою та надано безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку площею 2,0000 га (кадастровий номер 1424256200:06:000:0868).
Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 20 лютого 2022 року ОСОБА_2 12 лютого 2018 року на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 02 лютого 2018 року за №239-СГ зареєструвала право власності на земельну ділянку за кадастровим номером 1424256200:06:000:0868.
07 березня 2018 року ОСОБА_2 уклала договір купівлі-продажу земельної ділянки з ОСОБА_3 , відповідно до якого останній набув у приватну власність земельну ділянку загальною площею 2,000 га, кадастровий номер 1424256200:06:000:0868, що розташована за адресою: Донецька область, Слов`янський район, на території Райгородоцької селищної ради.
10 березня 2021 року ОСОБА_3 уклав договір купівлі-продажу земельної ділянки з ОСОБА_1 , відповідно до якого передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 2,0000 га, кадастровий номер 1424256200:06:000:0868, що розташована за адресою: Донецька область, Слов`янський район, на території Райгородоцької селищної ради.
Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що оспорюваним наказом ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 02 лютого 2018 року №239-СГ ОСОБА_2 незаконно надано земельну ділянку з кадастровим номером 1424256200:06:000:0868, оскільки вона надала недостовірну інформацію й повторно отримала земельну ділянку для безоплатної приватизації, яку потім відчужила ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 07 березня 2018 року, який в свою чергу, відчужив її ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 10 березня 2021 року.
Також, встановивши, що спірна земельна ділянка неодноразово була відчужена, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що належним способом захисту у цих правовідносинах є витребування спірної земельної ділянки з незаконного володіння останнього набувача, тобто відповідача ОСОБА_1 .
Суд першої інстанції вірно послався на статтю 1 Першого Протоколу до Конвенції і вказав, що, з урахуванням фактичних обставин справи, витребування спірної земельної ділянки не порушує принципу пропорційності втручання у право мирного володіння майном.
За таких обставин, виходячи з наведеного вище, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про наявність підстав для задоволення позовних вимог прокурора в частині витребування земельної ділянки з кадастровим номером 1424256200:06:000:0868 у відповідача ОСОБА_1 в порядку частини першої статті 388 ЦК України, оскільки спірне нерухоме майно вибуло з власності держави поза її волею.
Розглядаючи довід апеляційної скарги про те, що Миколаївська міська рада ніколи не була власником спірної земельної ділянки, доказів на підтвердження свого права власності на спірну земельну ділянку Миколаївською міською радою суду не надано, апеляційний суд керується наступним.
Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України №710-р від 12 червня 2020 року«Про визначення адміністративних центрів затвердження територій територіальних громад Донецької області`території Миколаївської, Малинівської, Райгородоцької, Рай-Олександрівської територіальних громад увійшла до складу Миколаївської територіальної громади Слов`янського району.
Постановою Верховної ради України «Про утворення та ліквідацію районів» від 17 липня 2020 року за №807-ІХ утворено Краматорський район (з адміністративним центром у місті Краматорськ) у складі територій Андріївської сільської, Дружківської міської, Іллінівської сільської, Костянтинівської міської, Краматорської міської, Лиманської міської, Миколаївської міської, Новодонецької селищної, Олександрівської селищної, Святогірської міської, Слов`янської міської, Черкаської селищної територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України, та ліквідовано Слов`янський район Донецької області.
Відповідно до пункту 24 Перехідних положень Земельного кодексу України з дня набрання чинності цим пунктом (доповнено згідно із Законом України від 28 квітня 2021 року №1423-IX) землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель: що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук); оборони; природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення; зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності; під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності; визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті.
Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.
Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом.
Статтею 80 Земельного кодексу України передбачено, що суб`єктами права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.
Згідно частини 1, 2 статті 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.
В даному випадку Миколаївській міській раді надано повноваження на розпорядження всіма землями державної власності розташованими за межами населених пунктів у межах відповідних територіальних громад, крім земель, які залишились у державній власності автоматично з 27 травня 2021 року згідно Закону України №1423-IX від 28 квітня 2021 року. Отже довід апеляційної скарги з цього питання є таким, що не заслуговує на увагу.
Довід апеляційної скарги про непропорційне втручання у мирне володіння спірною земельною ділянкою та порушення прав ОСОБА_1 добросовісного набувача, апеляційний суд вважає необґрунтованим, виходячи з наступного.
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.
Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (East/West Alliance Limited v. Ukraine), заява № 19336/04).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту зазначеної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону – нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» – це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Потрібний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, потрібно застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади чи місцевого самоврядування. 
Право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель сільськогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи передбачене у чинному законодавстві України. Відповідні приписи стосовно охорони цієї категорії земель і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними
Судом встановлено встановили, що незаконним наказом ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 02 лютого 2018 року №239-СГ надано спірну земельну ділянку у власність ОСОБА_2 , яка раніше вже використала своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки з таким цільовим призначенням, що свідчить про те, що ця ділянка вибула з володіння її власника – держави, поза її волею.
Повернення у державну власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом державної влади, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки.
З огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані 
правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності заявника касаційної скарги критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.
Також апеляційний суд звертає увагу на те, що у випадку повернення земельної ділянки від кінцевого набувача законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до первісного незаконного набувача, в якого придбав земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України.
Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц та від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17.
Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц та від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц).
Отже, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що спірна земельна ділянка вибула з власності держави поза її волею.
Досліджуючи добросовісність дій відповідача ОСОБА_1 , зваживши у цій справі всі підстави та послідовність набуття майна у власність, а також обставини вибуття спірного майна із володіння органу місцевого самоврядування, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав вважати непропорційним втручання у мирне володінням цим майном.
Отже, аналіз обставин справи свідчить, що в даному випадку висновок суду першої інстанції про втручання у права ОСОБА_1 повною мірою відповідає як положенням статті 388 ЦК України, так і критеріям законності та пропорційності у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Розглядаючи довід апеляційної скарги про пропущення позивачем строку позовної давності, апеляційний суд виходить з наступного.
Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність визначена як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, може певний її орган.
На віндикаційні позови Держави, в особі органів державної влади, поширюється загальна позовна давність. Вказаний висновок щодо застосування норм права висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року в справі №362/44/17.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Частинами третьою, четвертою статті 56 ЦПК України встановлено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів 
держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора.
Відповідно до абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Частинами першою та п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №907/50/16 (провадження №12-122гс18) зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.
У постанові від 20 червня 2018 року у справі №697/2751/14-ц (провадження №14-85цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом порушених прав суду слід встановити, коли прокурор дізнався чи міг дізнатися про порушення інтересів держави.
Вказаний висновок Велика Палата Верховного Суду конкретизувала у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №362/44/17 (провадження №14-183цс18): «позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів».
Крім того, у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі №367/6105/16-ц (провадження №14-381цс18), від 07 листопада 2018 року у справі№372/1036/15-ц (провадження №14-252цс18), від 30 січня 2019 року у справі №357/9328/15-ц (провадження №14-460цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновки про те, що обчислення позовної давності у разі звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, здійснюється з дня, коли саме цей орган довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Аналогічні висновки містить постанова Верховного Суду від 03 травня 2022 року у справі №352/469/18.
Як вбачається із матеріалів справи прокурор дізнався про порушені права Держави, в особі Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області, у межах кримінального провадження, тому строк позовної давності ним не пропущено, тому зазначений вище довід апеляційної скарги на думку апеляційного суду є неспроможним.
Інші, наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке в повній мірі відповідає вимогам закону.
Підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати ОСОБА_1 по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Статіва Олена Володимирівна, залишити без задоволення, рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 27 березня 2025 року – без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 22 грудня 2025 року.

Судді: