ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9402/25 Справа № 214/11040/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сіденко С.І. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 року                                                       м. Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Бондар Я.М.
суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О. 
секретар судового засідання Лідовська А.А.
сторони
позивачі – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
відповідач - ОСОБА_3 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справі,  апеляційну скаргу представника відповідача адвоката Козіної Наталії Володимирівни на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 липня 2025 року, ухваленого суддею Сіденком С.І. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, (дата складання повного судового рішення не зазначена), 
ВСТАНОВИВ
У грудні 2024 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 через свого представника адвоката Губара А.Л. звернулися до суду із позовом до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої залиттям квартири, в якому просили суд стягнути з відповідача на їх користь по 61590,73 грн. кожному у рахунок відшкодування майнової шкоди, заподіяної внаслідок залиття квартири, 20000 грн. кожному у рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди, а також витрат по сплаті судового збору в сумі 968,96 грн. кожному, а також на користь ОСОБА_1 25000, 00 грн витрат на правову допомогу, та 3500, 00 грн. витрат на підготовку звіту по визначенню збитків.
Позовні вимоги мотивували тим, що позивачі є власниками квартири АДРЕСА_1 , однак фактично мешкає лише ОСОБА_1 . 15 листопада 2024 року приблизно о 16:00 позивач ОСОБА_1 залишив фактичне місце проживання, відбував у справах. Повернувшись додому 17 листопада 2024 року приблизно о17:00-18:00 годині, виявив, що його квартира затоплена сусідами, що проживають поверхом вище, а саме у квартирі АДРЕСА_2 . Оглянувши квартиру, встановив, що на підлозі у коридорі, кухні та спальні наявні сліди патьоків води, вода затікала під дерев`яну підлогу та лінолеум, значно пошкоджено речі домашнього вжитку, меблі та побутову техніку, усі ємкості, що знаходилися в квартирі були заповненні водою, на стелі відбулося відшарування декоративної плитки. Невідкладно позивач піднявся до сусідів поверхом вище, задля встановлення обставин залиття, однак двері йому ніхто не відчинив, одночасно зателефонував до обслуговуючої компанії будинку ТОВ «Житлосервіс -КР» задля виклику комісії для фіксування факту залиття квартири. Відповідно до акту про залиття, складеного комісією представників ТОВ «Житлосервіс» від 26.11.2024, в якому зафіксовано факт залиття квартири. У день обстеження квартири, власники квартири АДРЕСА_3 двері не відчинили, у телефонному режимі повідомили, що відмовляються приймати участь у обстеженні квартири АДРЕСА_4 та АДРЕСА_3 . З моменту залиття квартири по дату звернення до суду позивачі у квартирі не проживають у зв`язку з непридатним станом для проживання, наслідки залиття існують і по цей день. Відповідно до звіту про вартість матеріального збитку від пошкодження оздоблення приміщення житлової квартири, вчинено внаслідок залиття становить 123 181,42 грн.
Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 липня 2025 року, описки в якому виправлені ухвалою цього ж суду від 23 липня 2025 року позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь  ОСОБА_1  на відшкодування майнової шкоди 61590,73 гривень, моральної шкоди – 5000,00 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 10000 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , на відшкодування майнової шкоди 61590,73 гривень, моральної шкоди – 5000,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь  ОСОБА_1 , ОСОБА_2  1937,92 грн. сплаченого ними судового збору.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідачка ОСОБА_3 , діючи через свого представника – адвоката Козіну Н.В., подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухваливши нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що акт ТОВ «Житлокомсервіс» від 26.11.2024 року не відповідає вимогам Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року №76, оскільки не забезпечено присутність зацікавлених осіб з боку винної сторони та відсутнє встановлення причини залиття квартири, причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та залиття квартири АДРЕСА_4 . Висновок комісії зроблено без огляду квартири відповідачки №4, не містить орієнтованої суми на відшкодування та родових ознак речей, що пошкоджені, не містить причину залиття, а тому не може бути належним, допустимим та достовірним доказом по даній справі.
Позивачами не доведено факту заподіяння шкоди майну, тому немає підстав і для відшкодування моральної шкоди та відшкодування судових витрат.
Від ОСОБА_1 та його представника – адвоката Співак В.А, надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Вказує, що позивачами надано суду належні, допустимі, достовірні та достатні докази про факт залиття їх квартири з квартири, яка належить на праві власності відповідачці. Факт залиття квартири підтверджується письмовим доказом – актом обстеження від 26.11.2024 року, складеного комісією ТОВ «Житлокомсервіс», в якому зафіксовано наслідки залиття квартири позивачки та виявлені в результаті залиття пошкодження. Комісію не було допущено до огляду квартири відповідачки і вона відмовилася брати участь в огляді квартири позивачів. Відповідачкою не доведено, що залиття квартири позивачів спричинено іншими особами, чи факторами незалежними від відповідачки.
В судове засідання апеляційного суду учасники судового розгляду не з`явились, повідомлялись про час та місце розгляду справи. 
До апеляційного суду позивач ОСОБА_1 , його представник адвокат Співак В.А. та відповідач ОСОБА_3 , представник відповідача адвокат Козіна Н.В. надали заяви про розгляд справи без їх участі. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони відповідача не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. 
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2  є власниками квартири по 1/ 2 частини на квартиру, яка знаходиться за адресою  АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями свідоцтв про право спадщину на квартиру від 12.03.2010 року.
Відповідач – ОСОБА_3 є власницею квартири, яка знаходиться поверхом вище квартири позивачів за адресою  АДРЕСА_5 . Даний факт підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №430760212 від 11.06.2025 р., яка отримана представником відповідача.
Допитана судом свідок ОСОБА_4 , що проживає у квартирі АДРЕСА_6 , в залі судового засідання повідомила, що йдучи на роботу чула як шуміла вода, на другий день ранком, однак не придавала цьому значення. Оскільки в квартирах ні позивачів, ні відповідача не було у своїх квартирах, вона зателефонувала невістці відповідача, що там щось тече, потім приїхав ОСОБА_5 син відповідачки. ОСОБА_6 повернувшись додому виявив, що в нього затоплена квартира.
Отже судом встановлено, що 15.11.2024 року з квартири, що знаходиться за адресою  АДРЕСА_5 , що на праві власності належить відповідачці, відбулося залиття квартири  АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності позивачам.
Позивачами в якості доказу нанесених збитків саме з боку відповідача надано акт про залиття, який було складено 26.11.2024 року комісією ТОВ «Житлосервіс-КР» та під підпис ознайомлено майстрів дільниці ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та двірника ОСОБА_9 .
Згідно звіту оцінювача ТОВ «Оціночний центр «Сквейрум» від 01.12.2024 року за результатами проведення розмір матеріальних збитків, завданих в наслідок залиття квартири, що знаходиться за адресою  АДРЕСА_1 становить 123 181,45 грн.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з доведеності належними та допустимими доказами факт спричинення матеріальних збитків позивачці внаслідок залиття квартири, а тому з відповідачки на користь позивачів підлягає стягненню по 61590,73 грн. кожному відповідно до їх частки у праві власності на квартиру у рахунок відшкодування матеріальної шкоди. Визначаючи розмір моральної шкоди в розмірі по 5000 грн, кожному з позивачів, заподіяної з вини відповідачки позивачці, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок пошкодження майна, позивачі вимушена була змінити звичний для неї уклад життя, що призвело до душевних страждань та необхідності додаткових зусиль для організації свого життя.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають вимогам закону та обставинам справи.
Згідно з ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2, ч. 3 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками є, зокрема, витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Згідно вимог ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Аналіз наведених норм, з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільно-процесуального судочинства, дає підстави для висновку про те, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди. Разом з тим, потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди.
Виходячи з визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного судочинства, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його  вини у завданні шкоди позивачеві.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.
Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом першої інстанції на підставі належних та допустимих доказів правильно встановлено, що факт залиття квартири ОСОБА_6 відбулося з вини ОСОБА_3 , яка не допустила ані позивачів, ані комісію оглянути свою квартиру та встановити конкретну причину залиття квартири позивачів та пошкодження майна і не навела доказів відсутності вини в цьому залитті з її боку. Вказана обставина підтверджується актом комісії ТОВ «Житлокомсервіс» від 26 листопада 2024 року та звітом оцінювача ТОВ «Оціночний центр «Сквейрум» від 01 грудня 2024 року.
Відповідачкою, всупереч зазначених вимог закону, не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що шкоду позивачці завдано не з її вини, хоча це є її процесуальним обов`язком, оскільки у спірних правовідносинах діє презумпція вини заподіювача шкоди.
Безпідставними є посилання в апеляційній скарзі на те, що акт ТОВ «Житлокомсервіс» не є належним доказом і не може бути врахований при вирішенні даної справи, оскільки відповідний акт складений працівниками товариства, які уповноважені законом здійснювати огляд (обстеження) квартири. Крім того, вказаний акт містить чітку та конкретну інформацію щодо предмета доказування, а відтак, є допустимим доказом. Відповідачкою не надано жодних доказів на спростування вказаних доказів позивачки та на підтвердження своїх заперечень.
Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності акту про залиття від 26 листопада 2024 року Правилам утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства № 76 від 17 травня 2005 року, та відсутності відповідачки під час складення зазначеного акту, колегія суддів відхиляє, оскільки не спростовують наявність її вини в заподіянні шкоди. Крім того, відповідачка не надала суду доказів на підтвердження того, що залиття квартири мало місце не з її вини, та не з причин, зазначених в акті ТОВ «Житлокомсервіс» від 26 листопада 2024 року.
Відповідно до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.
Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Як роз`яснено у пункті п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»  № 4 від 31 березня 1995 року розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
Колегія суддів погоджується з розміром присудженої з відповідачки на користь позивачів моральної шкоди в розмірі 5000 грн. кожному, оскільки суд першої інстанції при визначенні її розміру врахував конкретні обставини справи, характер заподіяних моральних страждань, а також виходив із загальних засад розумності та справедливості.
Враховуючи встановлені обставини справи колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для покладання на відповідачку обов`язку відшкодувати позивачам завдану їм матеріальну та моральну шкоду внаслідок пошкодження належного їм майна.
Відтак, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, розглядаючи спір, правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку і ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином доводи апеляційної скарги не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке є законним і обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ
Апеляційну скаргу представника відповідача адвоката Козіної Наталії Володимирівни залишити без задоволення.
Рішення  Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.
Повне судове рішення складено 02 грудня 2025 року.
Головуючий суддя	  	

Судді