Номер провадження: 22-ц/813/1794/26 
Справа № 504/1575/25
Головуючий у першій інстанції Жовтан П. В.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кострицького В.В.,
суддів: Назарової М.В., Коновалової В.А.
за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
представник позивача – Редванська Наталія Владіславівна
відповідач – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
розглянули у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Редванської Наталії Владиславівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Доброславського районного суду Одеської області від 04 серпня 2025 року, ухвалене у складі судді Жовтана П.В., у приміщенні того ж суду
у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів ,-
У С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог.
ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про зменшення розміру аліментів. 
В обґрунтування позову зазначив, що 29.11.2010 Комінтернівський районний суд Одеської області постанови рішення по цивільній справі №2-3039/10, яким стягнув з нього аліменти на користь ОСОБА_5 в розмірі 1/4 частини від усіх видів доходів, але не менше як 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ..
Крім того, судовим наказом від 11.10.2024 по справі №504/4297/24 суддею Комінтернівського районного суду Одеської області Барвенко В.К. з нього стягнуто на користь ОСОБА_2 частину зі всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму на утримання сина ОСОБА_7 . 
Тобто наразі з нього стягують аліменти на утримання двох дітей в розмірі половини заробітку. Інших доходів, крім заробітної плати, в нього не має, так як він перебуває з лютого 2022 року на лінії бойового зіткнення. Тому позивач просить зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього на утримання дітей, з частини до 1/6 частини заробітку (на кожну дитину), починаючи із дня подачі позову і до повноліття дітей.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Доброславського районного суду Одеської області від 04 серпня 2025 року у задоволені позову відмовлено.
В обґрунтування рішення суд першої інстанції зазначає, що позивач посилався лише на наявність рішення суду про стягнення аліментів на одну дитину та судового наказу про стягнення аліментів на іншу дитину, при цьому жодних доказів зміни свого матеріального стану (погіршення матеріального стану), зміну його сімейного положення чи погіршення стану здоров`я не надав. Позивачем не надано відомостей щодо його матеріального стану в цілому та щодо інших обставин, які підлягають доказуванню у справах даної категорії. Отже, позивач належними та допустимими доказами не підтвердив наявність підстав для зменшення аліментів. 
Доводи апеляційної скарги.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій скасувати рішення Доброславського районного суду Одеської області від 04 серпня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що не погоджується з оскаржуваним рішенням, оскільки воно є незаконним. 
Вказує, що в матеріалах справи є довідка Доброславського ВДВС в Одеській області про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 від 11.06.2025 з якої вбачається, що заробітня плата ОСОБА_1 є не стабільною, і залежить від того, які обов`язки, як військовий, останній виконує на лінії бойового зіткнення.
Зазначає, що з урахуванням погашення заборгованості та стягнення на користь відповідачів половини його заробітку на утримання двох дітей ставить позивача, в досить складне матеріальне становище, через заборгованість по аліментам, його картки заблоковані.
Також вказує, що рішенням від 18.06.2025 по справі № 504/160/25 з нього стягується 1/6 заробітку на утримання колишньої дружини, тому наразі з нього стягується у відсотковому відношенні 66 % від всіх доходів, що суперечить нормам сімейного та процесуального права.
Щодо явки сторін.
Учасники справи будучи повідомленими про дату, час і місце розгляду справи не з`явилися до судового засідання, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Позиція апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Судовою колегією встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на підставі рішення по справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів Комінтернівським районним судом Одеської області 29.11.2010 видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_5 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі частини від усіх видів доходів, але менше як 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 29.10.2010 та до досягнення нею повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Крім того, відповідно до судового наказу Комінтернівського районного суду Одеської області від 11.10.2024, з ОСОБА_1 стягуються аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/4 частки зі всіх видів заробітку (доходу) , але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10.10.2024 і до досягнення повнолітнього віку, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_5 включно.
ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у в/ч НОМЕР_1 з 26.02.2022, що підтверджено довідкою та є учасником бойових дій.

Суд першої інстанції вірно не врахував докази, надані відповідачкою ОСОБА_2 , оскільки надана нею довідка про заборгованість є неповною та не містить відображення періоду за який вона виникла, а надана копія заочного рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 18.06.2025р., не набрала законної сили, відтак не може бути прийнята судом.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно зі ст.141 СК мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платників аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідно до ст.192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Згідно з п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.
У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 та у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2021 року у справі № 554/3355/20 (провадження № 61-7397св21) зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Суд наголошує на тому, що обидві дитини позивача мають рівні права на утримання з боку батька, й відповідно позивач, як їх батько несе рівний перед дітьми обов`язок.
Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Верховний Суд у своїй постанові від 09.09.2021 року у справі № 554/3355/20 зазначив, що зменшення розміру аліментів на утримання дитини у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні інших осіб, без доведення погіршення його майнового становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини та суперечитиме її інтересам. Водночас, наявність на утриманні інших осіб, на користь яких за рішенням судів стягуються аліменти на їх утримання, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів.
Звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, позивач посилався лише на наявність рішення суду про стягнення аліментів на одну дитину та судового наказу про стягнення аліментів на іншу дитину, при цьому жодних доказів зміни свого матеріального стану (погіршення матеріального стану), зміну його сімейного положення чи погіршення стану здоров`я не надав. Позивачем не надано відомостей щодо його матеріального стану в цілому та щодо інших обставин, які підлягають доказуванню у справах даної категорії. Отже, позивач належними та допустимими доказами не підтвердив наявність підстав для зменшення аліментів.
Суд вважає, що встановлений розмір аліментів на утримання дітей відповідає вимогам сімейного законодавства та стягнення не перевищують 50% від його доходів, а його зменшення без доведення погіршення його майнового становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дітей.
Вирішуючи питання щодо зменшення аліментів, суд насамперед керується принципом змагальності сторін, який регламентує те, що доказування є юридичним обов`язком сторін.
Так, Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
На підставі викладеного, враховуючи відсутність доказів, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позову.
Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною позивача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.
Посилання скаржника на те, що заробітна плата відповідача є нестабільною та залежить від виконання ним військових обов`язків у зоні бойових дій, не може бути підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.
Відповідно до положень статей 180, 182 Сімейного кодексу України, обов`язок батьків утримувати дитину є безумовним та не ставиться у залежність від стабільності чи нестабільності доходу платника аліментів.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що змінний або нестабільний дохід платника аліментів сам по собі не свідчить про неможливість виконання аліментного обов`язку та не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів, оскільки пріоритетним є забезпечення належного рівня утримання дитини відповідно до її потреб та інтересів.
Доводи апеляційної скарги про те, що внаслідок наявності заборгованості по аліментах та вжиття заходів примусового виконання відповідач перебуває у складному матеріальному становищі, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, наслідки невиконання або несвоєчасного виконання аліментних зобов`язань, у тому числі відкриття виконавчого провадження, арешт рахунків чи утворення заборгованості, не можуть розглядатися як обставини, що погіршують становище платника аліментів незалежно від його волі, оскільки такі наслідки є результатом власної поведінки боржника.
Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що фінансові труднощі платника не можуть бути підставою для обмеження прав та інтересів дітей, які мають пріоритетний захист відповідно до статті 3 Конвенції ООН про права дитини.
Доводи апеляційної скарги про те, що з відповідача утримується 66 % доходу у зв`язку зі стягненням аліментів на утримання дітей та колишньої дружини, колегія суддів вважає такими, що не можуть бути враховані апеляційним судом, з огляду на таке.
Відповідно до статей 13, 81 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, поданих сторонами, а обов`язок доведення обставин, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, покладається саме на цю сторону.
Як убачається з матеріалів справи, при поданні позову позивачем було визначено конкретні підстави позовних вимог, у межах яких суд першої інстанції й здійснював розгляд справи. Водночас ані у позовній заяві, ані під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач не посилався на обставини існування інших аліментних зобов`язань, зокрема щодо утримання колишньої дружини, та не надавав жодних належних і допустимих доказів на підтвердження таких обставин.
За таких умов суд першої інстанції правомірно розглянув справу виключно в межах заявлених позовних вимог та визначених позивачем підстав позову, і не мав процесуальних підстав для оцінки обставин, які не були заявлені стороною та не були предметом доказування.
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, апеляційний суд не приймає до уваги нові доводи та обставини, які не були предметом дослідження суду першої інстанції, якщо сторона не доведе неможливість їх заявлення раніше з причин, що від неї не залежали. Таких причин скаржником наведено не було.
Крім того, як убачається з доводів апеляційної скарги, рішення суду про стягнення з позивача аліментів на утримання колишньої дружини на момент ухвалення оскаржуваного рішення не набрало законної сили, а відтак не створювало для суду першої інстанції обов`язку враховувати відповідні обставини при вирішенні спору.
За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано виходив із фактичних та правових обставин, що існували на момент розгляду справи, та ухвалив рішення з дотриманням принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу.
Разом із тим колегія суддів зазначає, що позивач не позбавлений права звернутися до суду з окремим позовом про зменшення розміру аліментів або зміну способу їх стягнення з урахуванням нових обставин у порядку, передбаченому статтею 192 Сімейного кодексу України, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду.
Фактично матеріали справи, зокрема і апеляційна скарга не містять будь яких доводів неможливості сплати аліментів у визначеному розмірі чи погіршенні майнового стану позивача.
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не свідчать про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення.
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Докази та обставини на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.
З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України ЦПК України, апеляційний суд,-
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу адвоката Редванської Наталії Владиславівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Доброславського районного суду Одеської області від 04 серпня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий суддя       В.В. Кострицький

Судді         М.В. Назарова

В.А. Коновалова