П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 569/2297/25
Провадження № 22-ц/4815/131/26

Головуючий у Рівненському міському суді 
Рівненської області: суддя Ковальов І.М.
Рішення суду першої інстанції проголошено
(вступна і резолютивна частини)
о 14 год. 48 хв. 09 вересня 2025 року в м. Рівне
Рівненської області
Повний текст рішення складено: дати не зазначено

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: Хилевич С.В.
судді: Ковальчук Н.М., Гордійчук С.О.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 вересня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини,
в с т а н о в и в :
У лютому 2025 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення на її користь додаткових витрат на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 30 896,64 гривень.
Мотивуючи свої вимоги, позивач покликалася на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 березня 2011 року, від якого мають дитину - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Звертала увагу, що їх неповнолітній син ОСОБА_4 з січня 2024 року по грудень 2024 року відвідував індивідуальні додаткові заняття з англійської мови, а саме займався з репетитором з англійської мови, у зв`язку з чим вона понесла витрати по оплаті навчання сина на загальну суму 26 900,00 гривень. 
Крім того, ОСОБА_4 відвідував заняття у спортивних закладах (освітні послуги/заняття паркуром/кікбоксингом), які позивач регулярно оплачує, а саме за період з січня 2022 року по квітень 2024 року нею було сплачено 7 233,77 гривень. 
Також нею понесено витрати на придбання одягу сину у період з 11 квітня 2021 року по 16 грудня 2024 року на суму 27 659,50 гривень. 
Отже, всього ОСОБА_2 за вказаний період витрачено на утримання сина ОСОБА_4 на загальну суму 61 793,27 гривень.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 09 вересня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 одноразово додаткові витрати на утримання дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 30 896,64 гривень.
Судові витрати у справі звернуто за рахунок держави.
На рішення суду відповідачем подано апеляційну скаргу, де посилався на його незаконність і необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, неправильному застосуванні норм матеріального права та невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
На обґрунтування апеляційної скарги зазначалося, що судом першої інстанції не надано належної оцінки отримання відповідачем вибухової травми, у зв`язку з чим останній перебуває на стаціонарному лікуванні і потребує значних коштів на лікування та реабілітацію.
Також зауважує, що при встановленні додаткових витрат на дитину мають бути враховані обставини, які мають істотне значення, однак, на його думку, жодних належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження цих обставин надано суду не було.
Вважає, що належним чином виконує аліментні зобов`язання, а додаткові витрати, про стягнення яких заявила позивач, не були викликані особливими обставинами, а також взагалі не доведено того, що ці витрати не покриваються за рахунок аліментів, які ним сплачуються на утримання дитини.
З викладених підстав просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.
У поданому відзиві представник ОСОБА_2 – адвокат Ващишина О.В. просила в задоволенні апеляційної скарги відмовити, залишивши без змін оскаржуване рішення як законне і обґрунтоване.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.
Як з`ясовано судом, сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 березня 2011 року, від якого мають дитину - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ця обставина підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 25 жовтня 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, за змістом якого ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце народження: Україна Рівненська область, місто Рівне, про що зроблено відповідний актовий запис за №2725. Батьками записані ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28 грудня 2017 року у справі №569/16567/17 позов ОСОБА_6 до ОСОБА_1 задоволено повністю. Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 і визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_6 .
З постанови ВП №62509240 від 09 липня 2020 року, винесеної старшим державним виконавцем Рівненського міського Відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Кирилюк Н.М., вбачається факт відкриття виконавчого провадження з виконання судового наказу №569/8621/20, виданого 26 червня 2020 року Рівненським міським судом Рівненської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подачі заяви до суду 01 червня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття.
Свідоцтвом про шлюб (повторне) серії НОМЕР_1 , виданого 06 липня 2022 року Рівненським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб 02 лютого 2022 року, про що складено відповідний актовий запис №157. 
Суд звернув увагу, що на час вирішення справи заборгованість відповідача перед позивачем зі сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_4 відсутня. ОСОБА_1 в повній мірі здійснюється сплата аліментів на утримання сина у визначеному судовим наказом розмірі.
В засіданні суду першої інстанції представник позивача пояснювала, що неповнолітній син сторін ОСОБА_4 з січня 2024 року по грудень 2024 року відвідував індивідуальні додаткові заняття з англійської мови, а саме займається з репетитором з англійської мови ОСОБА_7 , у зв`язку з чим її довіритель понесла витрати по оплаті навчання сина на загальну суму 26 900,00 гривень. Крім того, ОСОБА_4 відвідує заняття у спортивних закладах (освітні послуги/заняття паркуром/кікбоксингом), які позивачка регулярно оплачує, а саме за період з січня 2022 року по квітень 2024 року нею було сплачено 7 233,77 гривень. Нею ж було понесено витрати на придбання одягу сину у період з 11 квітня 2021 року по 16 грудня 2024 року на суму 27 659,50 гривень. Всього ж за вказаний період було понесено додаткові витрати на утримання сина на загальну суму 61 793,27 гривень.
Ці ж обставини підтверджуються і долученими письмовими доказами, а саме квитанціями та платіжними дорученнями про оплату навчання, освітніх послуг (заняття паркуром/кікбоксингом) сина, купівлі одягу.
Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягала позивач, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов, стягнувши із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 30 896,64 гривень додаткових витрат, тобто частину від суми у 61 793,27 гривень.
Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно з ч.ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожній дитині гарантовано право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства").
Відповідно до ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Згідно із п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, чи здійснюються вони державними, приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними або законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, має бути наданий такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя (ураховуючи при цьому права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, що відповідають за неї за законом), і для цього використовують всі відповідні законодавчі й адміністративні заходи.
Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14- 327цс18).
У пункті 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.
Відповідно до ст. 18, ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно зі ст.ст. 141, 185 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.
Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.
З роз`яснень пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" № 3 від 15 травня 2006 року, видно, що до передбаченої ст. 185 Сімейного кодексу України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо) можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазначені або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.
Крім того, як зазначено у постанові Верховного Суду від 26 серпня 2020 року у справі №366/1488/19 (провадження №61-1910св19), «… згідно із ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними у кожному конкретному випадку. Відповідно до ч. 2 ст. 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.
Аналіз указаних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу, тощо. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов.».
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Не можна погодитися з аргументами про помилкове застосування норм матеріального права, адже спростовуються правильністю висновків суду.
Отже, доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться лише до суб`єктивної незгоди із висновками суду попередньої інстанції, хибного розуміння вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин, але такі доводи правильно оцінені судом попередньої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.
Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 вересня 2025 року – без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.О. Гордійчук

Н.М. Ковальчук