Справа № 301/1231/25

П О С Т А Н О В А
Іменем України

20 січня 2026 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
головуючої – судді Кожух О.А.,
суддів – Мацунича М.В., Собослоя Г.Г.,
за участі секретаря – Плешинець З.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Римик Віта Михайлівна, на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 26 серпня 2025 року (головуюча суддя Пітерських М.О., повне судове рішення складено 29.08.2025) у справі № 301/1231/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Ожеледа Петро Миколайович, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та скасування державної реєстрації права власності,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2025 року позивачка ОСОБА_1 звернулася в Іршавський районний суд Закарпатської області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Ожеледа П.М., про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та скасування державної реєстрації права власності.
Позовні вимоги мотивовано тим, що протягом квітня-травня 2025 року ОСОБА_2 в усній формі заявляла ОСОБА_1 , що має намір відчужити житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , та зняти позивачку з реєстрації у вказаному будинку, так як вона є єдиним власником цього будинку.
Ці обставини спонукали позивачку звернутися до Центру надання адміністративних послуг Іршавської міської ради з метою підтвердження своїх майнових прав. Тоді їй стало відомо, що власником цілого житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , є відповідачка ОСОБА_2 .
Зазначає, що підставою виникнення права власності ОСОБА_2 на вказане нерухоме майно є видане відповідачці 16.12.2016 приватним нотаріусом Іршавського районного нотаріального округу Ожеледою П.М. Свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за №2445, після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та був чоловіком позивачки та батьком відповідачки.
Вказане свідоцтво про право на спадщину за законом позивачка вважає таким, що прийняте всупереч вимог цивільного законодавства, а тому є незаконним та підлягає скасуванню.
Зазначає, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.12.2016, спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з житлового будинку з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належав спадкодавцеві на праві приватної власності, на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Чорнопотіцької сільської ради 01.08.2011, на підставі рішення №68 від 26.07.2011 та зареєстрованого Комунальним підприємством «Іршавське бюро технічної інвентаризації» 21.10.2011, в книзі 1, номер запису 91, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 34941699.
Стверджує, що ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , так як на день його смерті проживала та була зареєстрована разом з ним у спадковому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказує, що ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_3 одружилися 02 травня 1987 року. Спірний житловий будинок з надвірними спорудами був побудований позивачкою та її чоловіком у період шлюбу, спільною працею та за спільні кошти у 1991 році. Тому вказане майно вважає спільною сумісною власністю.
Відповідно до будівельного паспорту, забудовником та головою дворогосподарства був чоловік позивачки, житловий будинок побудований у 1991 році. Відповідно до інвентарної справи, виготовленої 21.06.2011 КП «Іршавське бюро технічної інвентаризації», у розділі характеристика будинку, господарських будівель та споруд зазначено, що житловий будинок збудований у 1991 році.
Таким чином, зазначає, що після смерті спадкодавця ОСОБА_3 відкрилася спадщина на частку спірного будинку. Інша частка цього нерухомого майна належить позивачці як співвласнику майна, від якої позивачка не відмовлялася та її не відчужувала.
Вважає, що відповідачка ОСОБА_2 незаконно набула право власності на спірний житловий будинок, оскільки частка вказаного житлового будинку належить позивачці ОСОБА_1 як співвласнику. Тобто, ОСОБА_2 , як спадкоємець, мала право оформити право власності лише на частку майна. До того ж під час оформлення спадщини відмова від спадщини зі сторони позивачки була лише в частині спадкування частки померлого чоловіка. Відмови ж від своєї частки в спільному майні подружжя позивачка не надавала.
Стверджує, що оспорюване свідоцтво про право на спадщину, видане на ім`я відповідачки, порушує права позивачки як спадкоємиці за законом.
В позові ОСОБА_1 просила визнати недійсним та скасувати Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане відповідачці ОСОБА_2 16.12.2016 приватним нотаріусом Іршавського районного нотаріального округу Ожеледою П.М., та скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок з надвірними спорудами в АДРЕСА_1 , в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно – реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №1126935621219.

Процесуальні рішення у провадженні суду першої інстанції

Ухвалою Іршавського районного суду Закарпатської області від 20.05.2025 витребувано від приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Ожеледи П.М. копії матеріалів спадкової справи №25/2016, заведеної після смерті ОСОБА_3 .
Ухвалою Іршавського районного суду від 21.05.2025 задоволено заяву представника позивачки ОСОБА_4 про забезпечення позову - накладено арешт на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканці АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , а саме житловий будинок з надвірними спорудами загальною площею 219,6 кв.м., житловою площею 114,4 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 26 серпня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 – відмовлено.
Скасовано накладений ухвалою Іршавського районного суду від 21 травня 2025 року арешт на житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 .
Рішення суду мотивоване тим, що позивачка ОСОБА_1 20.04.2016 подала до нотаріуса заяву про відмову від прийняття спадщини за чоловіком ОСОБА_3 , в якій також зазначила, що виділяти частку у спільному майні подружжя зі спадкового майна або майна, яке буде виявлено в майбутньому, та отримувати свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя - не бажає.
Суд зазначив, що якщо особа добровільно відмовилася від видачі свідоцтва про права на частку в праві спільної сумісної власності, а у подальшому змінила своє рішення та звертається із заявою про видачу такого свідоцтва та про оспорення свідоцтва про право на спадщину, в яке включено таке майно, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. 

Узагальнені доводи апеляційної скарги та позиції інших сторін у справі

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Римик Віта Михайлівна, подала апеляційну скаргу та просила рішення Іршаського районного суду Закарпатської області від 26.08.2025 - скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.
Вказує, що суд першої інстанції допустив не повне з`ясування обставин, що мають значення для справи. Зазначає, що після смерті її чоловіка – ОСОБА_3 , вона та інші дві дочки відмовилися від прийняття спадщини на користь відповідачки. Спадщину оформляли у 2016 році. Всі роки сторони жили дружно в будинку за адресою: АДРЕСА_1 до квітня 2025, коли відповідачка познайомилася з яким-то чоловіком, через якого в сім`ї почалися сварки. Тоді відповідачка почала виганяти з будинку позивачку та своїх сестер, вказуючи що будинок належить їй. 
Позивачка стверджує, що саме після цього підняла документи на право власності на будинок та побачила, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 , в цілому оформлений на відповідачку. Зазначає, що вказана реєстрація є направомірною, оскільки при видачі свідоцтва на спадкове майно, приватний нотаріус не врахував, що вказаний будинок був збудований подружжям під час перебування у шлюбі та належав їм на праві спільної сумісної власності, тому до складу спадкового майна за ОСОБА_3 входила тільки частина будинку, а інша половина будинку належить позивачці.
Позивачка зазначає, що підписуючи заяву в нотаріуса, вона відмовлялася лише від частки будинку, яка належала покійному чоловіку, а не від своєї частки майна.
Посилаючись на ст.1301 ЦК України просить суд скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 16.12.2016 приватним нотаріусом Іршавського районного нотаріального округу на ім`я ОСОБА_2 .

Межі розгляду справи апеляційним судом та явка учасників. 

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Учасники справи в судове засідання повторно не з?явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Ожеледа П.М. подав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності. Представник апелянта адвокат Римик В.М. повторно подала до апеляційного суду заяву, в якій просила відкласти розгляд справи, оскільки бере участь у судовому засідання Іршавського районного суду. Попереднє судове засідання апеляційного суду також просила відкласти через участь в судовому засіданні Іршавського районного суду. Таким чином, представник апелянта, здійснюючи адвокатську діяльність, надала перевагу іншим судовим провадженням. При цьому, апелянт в судові засідання апеляційного суду також не з`являлась і про причини неявки суду не повідомляла. Зважаючи на те, що позиція апелянта та її представника апеляційному суду відома, оскільки викладена у позовній заяві та апеляційній скарзі (апеляційна скарга була складена адвокатом Римик В.М.), колегія суддів, відповідно до ч. 2 ст 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Фактичні обставини справи встановлені судом

Судом встановлено та підтверджується наявними матеріалами справи наступне. 
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_3 , про 05.11.2015 що в книзі реєстрації Виконавчого комітету Чорнопотіцької сільської ради Іршавського району зроблено актовий запис №43 (а.с.53).
З довідки Чорнопотіцької сільської ради Іршавського району від 21.04.2016 вбачається, що на день смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , до дня смерті разом з ним в спадковому будинку за адресою АДРЕСА_1 проживали та були зареєстровані: ОСОБА_1 1964 року народження – дружина; ОСОБА_2 1988 року народження – дочка; ОСОБА_5 1992 року народження – дочка;. ОСОБА_6 1996 року народження; ОСОБА_7 2012 року народження – внучка (а.с.54).
З листа приватного нотаріуса Ожеледи П.М. від 02.06.2025 вбачається, що 20 квітня 2016 року приватним нотаріусом була заведена спадкова справа №25/2016 після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Спадкова справа була заведена за заявою дружини спадкодавця ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Нотаріусом до суду подано копію заяви ОСОБА_1 , у якій вона відмовляється від прийняття спадщини та від виділення частки в спільному майні подружжя зі спадкового майна та майна, яке буде виявлено у майбутньому, та не бажає отримувати свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Вказана заява від 20.04.2016 зареєстрована в Книзі обліку і реєстрації спадкових справ за №34 (а.с.50).
Згідно з поданих нотаріусом копій документів вбачається, що від спадщини відмовилися також дочки спадкодавця: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 - заява від 21.04.2016, зареєстрована в Книзі обліку і реєстрації спадкових справ за №35 (а.с.56), та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 Її заява посвідчена приватним нотаріусом Рацином В.Ф., Іршавського районного нотаріального округу 16.04.2016, зареєстрована в реєстрі за №1159, та зареєстрована в Книзі обліку і реєстрації с.падкових справ за №36 від 21.04.2016 року (а.с.58).
Відповідно до копії свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_4 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , 02 травня 1987 року уклав шлюб з ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.20).
Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Чорнопотіцької сільської ради 26.07.2011, право приватної власності на житловий будинок з надвірними спорудами, за адресою АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_3 . Частка в майні – 1 ціла (а.с.63). Вказане підтверджується також витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.12.2016, з якого вбачається, що житловий будинок належав на праві власності ОСОБА_3 , де частка власності 1/1. Дата прийняття рішення про реєстрацію та внесення запису 21.10.2011 (а.с.65).
Як вбачається із копії заяви ОСОБА_1 від 20.04.2016, у якій вона відмовляється від прийняття спадщини та від виділення частки в спільному майні подружжя зі спадкового майна та майна, яке буде виявлено в майбутньому, ОСОБА_1 у цій заяві засвідчила: «Мені нотаріусом роз`яснено зміст статті 67 Сімейного кодексу України (право на розпорядження часткою у майні, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя) та про моє право на отримання свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя та, що моя відмова від прийняття спадщини є безумовною та беззастережною, але може бути мною відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття». 
Згідно копії заяви ОСОБА_2 від 16 грудня 2016 року про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті спадкодавця ОСОБА_3 – ОСОБА_2 , фактично прийняла спадщину, так як на момент смерті спадкодавця проживала разом з ним. У заяві вказувала, що після смерті батька залишилось майно, яке складається із житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Заява від 16.12.2016 року, зареєстрована в Книзі обліку і реєстрації спадкових справ за №168 (а.с.59).
16.12.2016 приватним нотаріусом Ожеледою П.М. видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом на майно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадщина складається з житлового будинку з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 219,60 кв.м. (а.с.69).

Застосовані норми права та мотиви апеляційного суду

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно із статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.
Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
 
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням (частина перша та друга статті 1268 ЦК України).
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).
Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини (частина перша статті 1273 ЦК України)
Відповідно до частин першої та другої статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав.
Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (частина перша статті 1301 ЦК України).
У ЦК України закріплено можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, яку може подати будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва).
При видачі свідоцтва нотаріус перевіряє факт належності майна подружжю (колишньому подружжю) на праві спільної сумісної власності.
Згідно з п.3,4 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» (у редакції від 01.01.2016, чинній на час відкриття спадщини) у державних нотаріальних конторах вчиняються такі нотаріальні дії: видаються свідоцтва про право на спадщину; видаються свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя.
Згідно з ст. 71 Закону України «Про нотаріат» (у вказаній редакції) у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається державним нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з них видається державним нотаріусом за місцем відкриття спадщини.
Відповідно до п.п. 4.22 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя.
Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа може відмовитися від свого майнового права. Відмова від права власності на транспортні засоби, тварин, нерухомі речі здійснюється у порядку, встановленому актами цивільного законодавства (частина третя статті 12 ЦК України).
Особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності (частина перша статті 347 ЦК України).
У заяві від 20.04.2016 ОСОБА_1 зазначає, що «відмовляється від прийняття спадщини і виділяти частку в спільному майні подружжя зі спадкового майна або майна, яке буде виявлено у майбутньому і отримувати свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя не бажає». При цьому засвідчила, що їй нотаріусом роз`яснено зміст статті 67 Сімейного кодексу України (право на розпорядження часткою у майні, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя) та про її право на отримання свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя. 
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 04.11.2024 у справі №532/1550/23, з врахуванням позицій Верховного Суду, викладених у інших справах, зазначив наступне. 
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.
Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип доброї совісті не може бути обмежений певною сферою.
Для приватного права апріорі притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин. 
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя статті 202 ЦК України).
Правочин є найбільш поширеним юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки учасників цивільних правовідносин. До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків) (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року в справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23)).
Об`єднана палата нагадує, що доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), є проявом принципу доброї совісті та базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).
Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19)).
Якщо особа, яка має суб`єктивне право (наприклад, право власності), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що відмовляється від права власності, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2022 року в справі № 126/2200/20 (провадження № 61-10017св22)).
Об`єднана палата зауважила, що:
- проявом доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) є те, що якщо особа, яка має суб`єктивне право (наприклад, право власності, право на частку в спільній власності), добровільно висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що відмовляється від належного їй майнового права, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити суб`єктивне право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права;
- у випадку, якщо особа добровільно відмовилася від видачі свідоцтва про права на частку в праві спільної сумісної власності, а у подальшому змінила своє рішення та звертається із заявою про видачу такого свідоцтва та про оспорення свідоцтва про право на спадщину, в яке включено таке майно, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити суб`єктивне право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права. 
У даній справі встановлено, що у заяві від 20.04.2016 ОСОБА_1 відмовилась виділяти частку в спільному майні подружжя зі спадкового майна або майна, яке буде виявлено у майбутньому, і отримувати свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя не бажає, а звернувшись до суду з даним позовом у травні 2025 року та заявляючи позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, до складу якої включено відповідне майно, проявила поведінку, яка суперечить попередній поведінці ОСОБА_1 , суперечить добрій совісті, оскільки не відповідає попереднім заявам та поведінці, а інший суб`єкт розумно покладалася на них. За таких обставин, майнові права ОСОБА_1 припинилися, а тому суд першої інстанції суд зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.

Висновки апеляційного суду

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
На підставі положень ст. 141 ЦПК України судові витрати за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.
Керуючись ст.368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст. ст. 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Римик Віта Михайлівна – залишити без задоволення.
Рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 26 серпня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 29 січня 2026 року.

Головуюча:  

Судді: