ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року
м. Київ

справа № 381/2999/23
провадження № 61-10390св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:
позивачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач -  ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє представник - адвокат Пошелюзний Сергій Вячеславович, на постанову Київського апеляційного суду від 10 липня 2025 року у складі колегії суддів: Кафідової О. В., Оніщука М.І., Шебуєвої В.А., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Історія справи 
У липні 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно.
В обґрунтування позовних вимогзазначали, що 30 березня 2018 року   ОСОБА_4 склала заповіт, який було посвідчено приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Ольшевським В. С. за реєстровим номером 855, згідно з умовами якого заповіла позивачам належну їй земельну ділянку площею 4,9740 га, кадастровий № 3222780600:05:023:0001, розташовану на території Бишівської сільської ради Макарівського району Київської області, а саме по 1/2 частці кожному.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.
Позивачі вказували, що вони не проживали разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а також не були обізнані про наявність заповіту. Про заповіт та відкриття спадщини нотаріус повідомивїх лише на початку липня 2022 року, роз`яснивши право подати заяву про прийняття спадщини упродовж десяти місяців з дня її відкриття.

26 липня 2022 року ОСОБА_1 , а 04 серпня 2022 року  ОСОБА_2 подали заяви про прийняття спадщини, які були прийняті нотаріусом.

19 листопада 2022 року  ОСОБА_1 , а 24 червня 2023 року    ОСОБА_2 подали нотаріусу заяви провидачу свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частину земельної ділянки.

Постановами державного нотаріуса Двадцять першої київської державної нотаріальної контори Литвин І. В.від 19 листопада 2022 року та від 24 червня 2023 року позивачам було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частину земельної ділянки у зв`язку із встановленням помилки у даті народження заповідача.

У зв`язку із цим ОСОБА_1 звернувся до Оболонського районного суду м.Києва із заявою про встановлення факту належності заповіту(справа №756/11657/22).

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 31 травня 2023 року у справі № 756/11657/22 заяву ОСОБА_1 про встановлення факту належності заповіту залишено без розгляду з підстав наявності заперечень доньки спадкодавця  ОСОБА_6 - ОСОБА_3 щодо заявлених ним вимог, а відтак наявності спору про право. Роз`яснено  ОСОБА_1 право вирішити спір шляхом подачі позову на загальних підставах.

Позивачі зазначали, що в тексті заповіту від 30 березня 2018 року вказано, що заповідачем є ОСОБА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Пашківка Макарівського району Київської області, зареєстрована за адресою: 
АДРЕСА_1 . 

Аналогічна інформація про заповідача наявна у витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 51432334 від 30 березня 2018 року.

Разом із тим, у витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 68903764 від 07 травня 2023 року спадкодавцем вказано ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце народження: с. Пашківка, Макарівський район, Київська область. 

Аналогічна інформація про дату народження ОСОБА_4 вказана у свідоцтві про смерть, виданому Деснянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 30 листопада 2021 року серії НОМЕР_2 .

Зі змісту зазначеного вище заповіту вбачається, що він складений та підписаний     ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , щодо земельної ділянки загальною площею 4,9740 га, кадастровий № 3222780600:05:023:0001, розташованої на території Бишівської сільської ради Макарівського району Київської області. Зазначена земельна ділянка належала ОСОБА_4 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 1229528 від 14 березня 2013 року, в якому вказано ідентифікаційні дані власника: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт громадянина України серія та номер НОМЕР_3 , виданий 27 лютого 2001 року Шевченківським РУ ГУ МВС України в м. Києві, громадянство: України.

Позивачі акцентували увагу на тому, що РНОКПП НОМЕР_1 , який вказано у заповіті та у витязі на земельну ділянку, свідчить, що власником спадкової земельної ділянки та заповідачем за цим заповітом була ОСОБА_4 , 
РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а рік 1983, як рік народження заповідача, вказаний у заповіті помилково.

Наявність помилки у тексті заповіту щодо дати народження заповідача є обставиною, яка не залежала від їх волевиявлення, та яка об`єктивно свідчить про неможливість видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину, що унеможливлює реалізацію їхніх спадкових прав, у зв`язку з чим вважали, що визнання судом за ними права власності у порядку спадкування за заповітом є ефективним способом захисту їхніх спадкових прав.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили суд:

визначити ОСОБА_1 додатковий строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , у три місяці з дня, наступного за днем завершення строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

визначити ОСОБА_2 додатковий строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , у три місяці з дня, наступного за днем завершення строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

визнати в порядку спадкування право власності ОСОБА_1 на 1/2 земельної ділянки площею 4,9740 га, кадастровий № 3222780600:05:023:0001, розташованої на території Бишівської сільської ради Фастівського (раніше - Макарівського) району Київської області;

визнати в порядку спадкування право власності ОСОБА_2 на 1/2 земельної ділянки площею 4,9740 га, кадастровий № 3222780600:05:023:0001, розташованої на території Бишівської сільської ради Фастівського (раніше - Макарівського) району Київської області.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій 
Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 21 травня 2024 року позов задоволено частково. 

Визнано в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на 1/2 частину земельної ділянки площею 4,9740 га, кадастровий 
№ 3222780600:05:023:0001, розташованої на території Бишівської сільської ради Фастівського (раніше - Макарівського) району Київської області. 

Визнано в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , яка померла 
ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , на 1/2 частину земельної ділянки площею 4,9740 га, кадастровий 
№ 3222780600:05:023:0001, розташованої на території Бишівської сільської ради Фастівського (раніше - Макарівського) району Київської області. 

У задоволенні решти вимог відмовлено. 

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відсутня необхідність у визначенні позивачам додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки подані ними заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 були прийняті нотаріусом, а у видачі свідоцтв про право на спадщину їм було відмовлено з підстав наявності помилки в даті народження заповідача, а не через пропуск строку подачі заяви про прийняття спадщини.

Суд також дійшов висновку, що позов у частині визнання права власності в порядку спадкування підлягає задоволенню, оскільки достовірно встановлено, що позивачі, будучи спадкоємцями за заповітом майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 , спадщину у встановленому законом порядку прийняли, до складу спадщини увійшла земельна ділянка, щодо якої нотаріус відмовив позивачам у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Додатковим рішенням Макарівського районного суду Київської області 
від 12 червня 2024 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 12 500,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 12 500,00 грн.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами підтверджено факт надання їм правової допомоги, понесення витрат на оплату послуг адвоката, а розмір гонорару не є завищеним, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час та співмірність з наданими адвокатськими послугами.

Не погодившись із рішенням Макарівського районного суду Київської області від 21 травня 2024 року в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкуваннята з додатковим рішеннямМакарівського районного суду Київської області від 12 червня 2024 року, ОСОБА_3 оскаржила їх в апеляційному порядку.

Постановою Київського апеляційного суду від 12 лютого 2025 року рішення Макарівського районного суду Київської області від 21 травня 2024 року скасовано, постановлено нове судове рішення про відмову у задоволені позову. Додаткове рішення Макарівського районного суду Київської області від 12 червня 2024 року скасовано, постановлено нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення залишено без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції, розглянувши питання щодо належності заповіту, вийшов за межі позовних вимог та не врахував підстав, які позбавили позивачів можливості оформити за собою право власності на спадкове майно в нотаріальному порядку (належність заповіту). Зауважив, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку.

Додаткове рішення суду першої інстанції скасовано судом апеляційної інстанції як похідне від рішення суду по суті вирішення позовних вимог по суті.

Не погодившись з такою постановою апеляційного суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали касаційну скаргу.

Постановою Верховного Суду від 14 травня 2025 року постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2025 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи постанову апеляційного суду, суд касаційної інстанції виходив із того, що підставою відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом суд апеляційної інстанції фактично зазначив те, що позивачами не заявлено окремих вимог про належність заповіту від 30 березня 2018 року спадкодавиці ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 . 

Разом із цим, встановлення факту належності заповіту ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , є обставиною, яка, з огляду на положення статті 76 ЦПК України, у цій справі має встановлюватися судом під час розгляду по суті позову про визнання права власності на майно у порядку спадкування за заповітом.

При цьому у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору.

Однак, суд апеляційної інстанції на зазначене уваги не звернув, не перевірив підстав звернення позивачів до суду, правового обґрунтування заявленого позову та, встановивши наявність у позивачів перешкод в оформленні у нотаріальному порядку права власності на спірну земельну ділянку у порядку спадкування за заповітом, не перевірив правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального права, у зв'язку із чим дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Короткий зміст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 10 липня 2025 року рішення Макарівського районного суду Київської області від 21 травня 2024 року в частині задоволених позовних вимог скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог про визнання в порядку спадкування права власності по частини на земельну ділянку відмовлено. Додаткове рішення Макарівського районного суду Київської області від 12 червня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким заяву про ухвалення додаткового рішення у справі залишено без задоволення.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивачі не звертались до суду з позовом про встановлення факту належності заповітута не вчиняли дії щодо оскарження постанов про відмову у вчиненні нотаріальних дій. При цьому апеляційний суд прийняв до уваги, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовної заяви в частині визнання права власності на спадкове майно.

Водночас апеляційний суд вказав, що в апеляційній скарзі заявник просить суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування, у зв`язку із чим рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання додаткового строку для прийняття спадщини в апеляційному порядку не переглядається.

Додаткове рішення суду першої інстанції скасовано апеляційним судом як похідне від рішення суду по суті вирішення позовних вимог по суті.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
11 серпня 2025 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2  в особі представника - адвоката Пошелюзного С. В. через систему «Електронний суд» подали до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 10 липня 2025 року.
В касаційній скарзі заявники просять скасувати вказану постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення Макарівського районного суду Київської області від 21 травня 2024 року та додаткове рішення Макарівського районного суду Київської області від 12 червня 2024 року.
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване судове рішення ухвалено судом апеляційної інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, а також без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Доводи інших учасників справи

04 вересня 2025 року ОСОБА_3 через адвоката Ольховську М. М. подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. 

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 22 серпня 2025рокувідкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

08 вересня 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Встановлено, що згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від  14 березня 2013 року, власником земельної ділянки, кадастровий № 3222780600:05:023:0001, площею 4,974 га, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Бишівської сільської ради Макарівського району Київської області, зазначено ОСОБА_4 РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт громадянина України серія та номер НОМЕР_3 , виданий 27 лютого 2001 року Шевченківським РУ ГУ МВС України в м. Києві, громадянство: України.

Згідно із заповітом від 30 березня 2018 року, посвідченим приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Ольшевським В. С., зареєстрованим в реєстрі за № 855 (бланк ННВ 252455), ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ), яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 в с.Пашківка Макарівського району Київської області, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: належну їй земельну ділянку площею 4,9740 га, кадастровий № 3222780600:05:023:0001, розташовану на території Бишівської сільської ради Макарівського району Київської області, заповіла ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , в 1/2 (одній другій) частці кожному. 

З Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 30 березня 2018 року вбачається, що зазначений заповіт зареєстровано за № 62222044, заповідачем вказано: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , дата і місце народження: ІНФОРМАЦІЯ_2 , с. Пашківка Макарівського району Київської області, місце проживання або перебування: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 

Після смерті ОСОБА_4 07 травня 2022 року із заявою про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_3 

07 травня 2022 року Двадцять першою Київською державною нотаріальною конторою заведено (почато) спадкову справу № 190/2022 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_4   ОСОБА_4 .

Згідно з витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 07 травня 
2022 року, спадкову справу зареєстровано в Спадковому реєстрі за № 69269261 (номер у нотаріуса 190/2022). Містяться відомості про спадкодавця: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , дата і місце народження: ІНФОРМАЦІЯ_2 , с. Пашківка, Макарівський район, Київська область, дата смерті: ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідно до довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру 
ОСОБА_4 одержала ідентифікаційний номер (РНОКПП) НОМЕР_1 .

26 липня 2022 року із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 звернувся ОСОБА_1 , а 04 серпня 2022 року - 
ОСОБА_2 .

19 листопада 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори із заявою, в якій просив видати на його ім`я свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно у відповідній частці, а 24 червня 2023 року до вказаної нотаріальної контори звернувся ОСОБА_2 з аналогічною заявою.

Постановою державного нотаріуса Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори № 2594/02-31/190/2022 від 19 листопада 2022 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий № 3222780600:05:023:0001, площею 4,9740 га, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Бишівської сільської ради Макарівського району Київської області. Причиною відмови зазначено те, що нотаріусом виявлено помилку в даті народження заповідача.

Постановою державного нотаріуса Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори № 1874/02-31/190/2022 від 24 червня 2023 року відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий 
№ 3222780600:05:023:0001, площею 4,9740 га, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Бишівської сільської ради Макарівського району Київської області. Причиною відмови зазначено те, що нотаріусом виявлено помилку в даті народження заповідача.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 31 травня 2023 року у справі № 756/11657/22 залишено без розгляду заяву ОСОБА_1 про встановлення факту належності заповіту, заінтересовані особи: Бишівська сільська рада Фастівського району Київської області, ОСОБА_2 ,   ОСОБА_3 . Підставою для залишення заяви без розгляду стало наявність спору про право.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20, та інших).

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод 
чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі № 910/10784/16, провадження № 12-30гс21).

У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції відмову у задоволенні позову в частині визнання права власності на спадкове майно обгрунтував тим, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Зазначив, що позивачами не вчинялись дії щодо оскарження постанов про відмову у вчиненні нотаріальних дій та вони не звертались до суду з позовом про встановлення факту належності заповіту, що унеможливлює задоволення вимог про визнання права власності на спадкове майно.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статей 1217, 1218 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (частин перша статті 1222 ЦК України).

У відповідності до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Тлумачення статті 1223 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під правом на спадкування розуміється право на набуття спадщини. За загальним правилом, пріоритет надається спадкуванню за заповітом (якщо спадкодавець заповів всю спадщину, немає підстав для нікчемності заповіту чи рішення суду про визнання його недійсним, спадкоємці, визначені як такі в заповіті, прийняли спадщину, відсутня відмова від її прийняття спадкоємцями за заповітом), адже перевагу має остання воля спадкодавця, виражена ним у заповіті.

На вказаному наголошено у постановах Верховного Суду: від 27 травня 2020 року у справі № 383/18/19 (провадження № 61-18441св19), від 11 вересня 2024 року у справі № 642/4502/17 (провадження № 61-14982св23).

У статті 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені 
у статті 16 ЦК України.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності тощо). 

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. 

Отже, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. 

Така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 22 вересня 2021 року по справі № 227/3750/19, від 11 травня 2022 року у справі № 450/3258/17, від 28 квітня 2022 року у справі № 352/494/16-ц.

Встановлено, що постановами державного нотаріуса Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори Литвин І. В. від 19 листопада 2022 року та від 24 червня 2023 року позивачам було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частину земельної ділянки у зв`язку із встановленням помилки у даті народження заповідача.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 31 травня 2023 року у справі № 756/11657/22 залишено без розгляду заяву ОСОБА_1 про встановлення факту належності заповіту, заінтересовані особи: Бишівська сільська рада Фастівського району Київської області, ОСОБА_2 ,   ОСОБА_3 . Підставою для залишення заяви без розгляду стала наявність спору про право.

При таких обставинах, на думку колегії суддів Верховного Суду, оскільки існують об`єктивні перешкоди для оформлення позивачами своїх спадкових прав у нотаріальному порядку, апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку у цьому конкретному випадку не є належним способом захисту, що має застосовуватися у спірних правовідносинах.

При цьому слід приймати до уваги, що у разі, коли особою заявлено позовну вимогу про визнання в порядку спадкування за заповітом права власності на нерухоме майно, вимога про встановлення належності заповіту не є ефективним способом судового захисту, оскільки така обставина (встановлення належності заповіту) встановлюється під час розгляду самепозову про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17 жовтня 2025 року у справі № 702/748/24(провадження № 61-5555св25).

Ураховуючи наведене, у справі, яка переглядається, встановлення факту належності заповіту ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , є обставиною, яку суду необхідно встановити з метою розгляду по суті (обґрунтованості чи необґрунтованості) позовної вимоги про визнання права власності на майно у порядку спадкування за заповітом.Вимоги про встановлення такого юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, а лише підставою для вирішення такої справи. 

При цьому обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту належності заповіту у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Суд апеляційної інстанції на зазначене уваги не звернувта дійшов помилковоговисновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом з підстав того, що позивачі не звертались до суду з окремим позовом про встановлення факту належності заповіту, не вчиняли дії щодо оскарження постанов про відмову у вчиненні нотаріальних дій, а визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку не є належним способом захисту, що має застосовуватися у спірних правовідносинах.

При таких обставинах апеляційний суд, в порушення частини першої статті 417 ЦПК України, не виконав вказівки, що містяться в постанові Верховного Суду від 14 травня 2025 року, якою справу було направлено на новий судовий розгляд та в якій суд касаційної інстанції вказав на необгрунтованість висновків суду апеляційної інстанції про необхідність заявлення позивачами окремих вимог про належність заповіту. 

Водночас апеляційний суд не надав належної правової оцінки наявним у справі доказам та не перевірив правильність висновків суду першої інстанції по суті заявлених вимог.

Ураховуючи наведене, висновки суду апеляційної інстанції при апеляційному перегляді справи не можна вважати обґрунтованими та такими, що відповідають завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішенні справ із метою ефективного захисту порушених прав.

Водночас, згідно зі статтею 400 ЦПК України, касаційний суд не має процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, які суди не досліджували, а отже, не може вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.

За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Приймаючи до уваги викладене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу    ОСОБА_1 ,   ОСОБА_2 , в інтересах яких діє представник - адвокат Пошелюзний С.В., задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 10 липня 2025 року скасувати, справу в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності на спадкове майно направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін з огляду на мотиви скасування судового рішення, на підставі чого вирішити спір.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє представник - адвокат Пошелюзний Сергій Вячеславович, задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 10 липня 2025 року скасувати, справу в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності на спадкове майно направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: А. Ю. Зайцев 

Є. В. Коротенко 

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов