КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №759/3988/25 Головуючий у І інстанції - Блащук А.М.
апеляційне провадження №22-ц/824/17768/2025 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

16 грудня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 29 серпня 2025 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування жилим приміщенням,-

установив:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування жилим приміщенням.
Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 29 серпня 2025 року зазначену вище позовну заяву залишено без розгляду.
Відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування квартирою.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 16000 грн.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, у частині стягнутих витрат на правову допомогу, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що суд першої інстанції не встановив, а відповідач не довела, що його дії були необґрунтованими, недобросовісними чи спрямованими на зловживання правами. Отже, юридичної підстави для стягнення з нього будь-яких витрат не було. 
Також, витрати відповідача не пов`язані з розглядом справи, оскільки, провадження було відкрито лише за первісним позовом, зустрічний позов та відзив відповідача судом не прийняті до розгляду, справу не розглядали по суті, засідання з дослідженням доказів не проводили. 
Відповідно, витрати, заявлені відповідачем не є витратами, пов`язаними з розглядом справи у розумінні положення ст. 133 ЦПК України. 
Окремо, вказує, що суд першої інстанції не перевірив критерії дійсності, необхідності і розумності витрат заявлених відповідачем.
Звертає увагу, що сама по собі справа не є складною, обсяг правової (правничої) допомоги, наданий відповідачу, не є значним та юридично складним.
Вважає, що відповідачем завищено обсяг наданих послуг і витрат на професійну правничу допомогу, та при визначенні суми відшкодування суд мав би виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також з критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Просив суд, скасувати ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 29 серпня 2025 року в частині стягнення з нього витрат на правову допомогу у розмірі 16000 грн. та постановити нову - про відмову ОСОБА_2 у стягненні з нього витрат на правову (правничу) допомогу у даній справі.
На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подала відзив, в обґрунтування якого зазначила, що аналіз позовної заяви та встановлених обставин свідчить про недобросовісність дій позивача та відсутність у нього реального порушеного права. У позовній заяві не було наведено жодних фактів того, що вона створювала позивачу перешкоди у користуванні майном, і позивач не заявив вимог щодо усунення таких перешкод. Це означає, що сам позивач визнає відсутність порушення свого права, а поданий ним позов не містив реального юридичного інтересу, що суперечить вимогам статей 15 ЦК України та 175 ЦПК України. 
Вказує, що подавши позов про встановлення порядку користування квартирою, позивач створив видимість добросовісного захисту свого права, а в подальшому, фактично виселивши її та змінивши замки, досягнув своєї мети позасудовим шляхом, після чого подав клопотання про залишення позову без розгляду. 
Така поведінка має всі ознаки зловживання процесуальними правами (ст. 44 ЦПК України), свідчить про недобросовісність дій позивача та протиправну мету обмеження її прав і законних інтересів, що повністю обґрунтовує заявлені нею витрати на правничу допомогу.
Просила суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 29 серпня 2025 року, в частині стягнення з ОСОБА_1 на її користь витрат на правничу допомогу в сумі 16000 грн., залишити без змін.
Приймаючи до уваги, що скаржник ОСОБА_1 просить апеляційний суд скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції лише в частині стягнутих судових витрат та відмовити у задоволенні їх стягнення, то апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції саме в частині стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав. 
Судом встановлено, що ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 29 серпня 2025 року позовну заяву залишено без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.
11 серпня 2025 року ОСОБА_2 , до суду першої інстанції, подала клопотання про стягнення судових витрат, та просила суд стягнути із ОСОБА_1 на її користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 36000 грн., посилаючись на ч. 5 ст. 142 ЦПК України.
Задовольняючи частково клопотання ОСОБА_2 про стягнення судових витрат, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з відмовою суду в прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 , суд відмовляє в задоволенні стягнення судових витрат з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за подання зустрічної позовної заяви.
Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правову допомогу у розмірі 16000 грн., оскільки такі витрати є обґрунтованими та відповідають принципу розумності.
Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону, з огляду на наступне.
За змістом ст. 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Згідно з частин 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Водночас зі змісту ч. 4 ст. 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з ч. 3 ст. 142 ЦПК України, у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак, якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.
Відповідно до ч. 5 ст. 142 ЦПК України, у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України).
Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
При цьому для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (п. 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 (провадження №12-171гс19)).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_2 надала суду копії наступних документів: договір доручення про надання правової допомоги №25032025-1 від 25 березня 2025 року; додатковий договір №1 до договору-доручення про надання правової допомоги №25032025-1 від 25 березня 2025 року; рахунок фактуру на оплату №25032025-1 від 25 березня 2025 року на суму: 2000грн.; акт №1 від 25 березня 2025 року приймання-передачі наданих послуг за договором-доручення про надання правової допомоги №25032025-1 від 25 березня 2025 року на суму: 2000 грн.; квитанцію до прибуткового касового ордера №25032025-1 від 25 березня 2025 року на суму: 2000 грн.; рахунок фактуру на оплату №09042025-1 від 09 квітня 2025 року на суму: 16000 грн.; акт №1 від 09 квітня 2025 року приймання-передачі наданих послуг за договором-доручення про надання правової допомоги №25032025-1 від 25 березня 2025 року на суму: 16000 грн.; квитанцію до прибуткового касового ордера №09042025-1 від 09 квітня 2025 року на суму: 16000 грн.; рахунок фактуру на оплату №09042025-2 від 09 квітня 2025 року на суму: 16000 грн.; акт №2 від 09 квітня 2025 року приймання-передачі наданих послуг за договором-доручення про надання правової допомоги №25032025-1 від 25 березня 2025 року на суму: 16000 грн.; квитанцію до прибуткового касового ордера №09042025-1 від 09 квітня 2025 року на суму: 16000 грн.; рахунок фактуру на оплату №15042025-1 від 15 квітня 2025 року на суму: 2000 грн.; акт №1 від 15 квітня 2025 року приймання-передачі наданих послуг за договором-доручення про надання правової допомоги №25032025-1 від 25 березня 2025 року на суму: 2000 грн.; квитанцію до прибуткового касового ордера №15042025-1 від 15 квітня 2025 року на суму: 2000 грн.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що витрати понесені відповідачем на правничу допомогу у розмірі 16000 грн. документально підтверджені, фактично понесені та перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку із відкриттям провадження у справі, тобто, є обґрунтованими та відповідають принципу розумності.
Доводи апеляційної скарги щодо нібито відсутності підстав для їх стягнення є надуманими, юридично неспроможними та спрямованими виключно на ухилення від виконання процесуального обов`язку компенсувати витрати іншої сторони.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що справу не розглядали по суті, а тому витрати не пов`язані з розглядом справи, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки витрати на правничу допомогу були фактично понесені ОСОБА_2 у зв`язку з підготовкою до розгляду справи по суті. Відповідач не могла знати наперед, що позивач згодом звернеться до суду із заявою про залишення позову без розгляду, а тому, у відповідності до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, ОСОБА_2 здійснила усі необхідні процесуальні дії для доведення тих обставин, на які вона б посилалась як на підставу своїх заперечень.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати підлягають розподілу незалежно від того, чи було вирішено справу по суті, у тому числі у випадках залишення позову без розгляду. 
Отже, з огляду на безперервність процесуального руху справи, фактичну участь відповідача у процесі та обсяг наданих адвокатом послуг, колегія суддів вважає, що, вирішуючи питання про стягнення із ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу понесених ОСОБА_2 , суд першої інстанції надав належну оцінку наданих на підтвердження понесених таких витрат доказів у їх сукупності, врахував характер виконаної роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для їх стягнення у розмірі 16000 грн.
Висновки суду першої інстанції, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання в апеляційній скарзі.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 29 серпня 2025 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 24 грудня 2025 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба