П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/26621/25	

Категорія: 10600000 Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е.В.
Місце ухвалення: м. Одеса
Дата складання повного тексту:22.10.2025р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого – Бітова А.І.
суддів – Лук`янчук О.В.
– Ступакової І.Г.

у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа розглянута за правилами п.3 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту поліції особливого призначення "ОШБ Національної поліції України "Лють" на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту поліції особливого призначення "ОШБ Національної поліції України "Лють" про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту поліції особливого призначення "ОШБ Національної поліції України "Лють" (далі – ДПОП "ОШБ НПУ "Лють") про:
- визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 грудня 2024 року по 29 липня 2025 року включно;
- зобов`язання ДПОП "ОШБ НПУ "Лють" нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 грудня 2024 року по 29 липня 2025 року у розмірі 496 228,46 грн з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що йому не у повному обсязі нарахована та виплачена додаткова грошова винагорода у розмірі до 100 000 грн. звернувся до суду та його позов був задоволений у справі №420/28793/24. Відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити додаткову грошову винагороду до 100 000 грн за період з 03 травня 2024 до 31 серпня 2024 року. 29 липня 2025 року відповідачем на виконання рішення суду нараховано та виплачено позивачу 328 014,04 грн. Позивач вказував, що з 19 липня 2022 регулюється вже чинною редакцією ст. 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями. Позивач вважав, що до цього періоду застосовувати практику, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15 недоречно, адже вона сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин. Позивач вважав, що має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки у період з 03 грудня 2024 року до 03 червня 2024 року (182 календарні дні). У жовтні 2024 року йому нараховано – 117 182,61 грн у листопаді 2024 року – 49 135,95 грн. Розмір середньої заробітної плати складає: (117 182,61 + 49 135,95)/61= 2 726,53 грн. Середній заробіток за 6 місяців 2 726,53х182 = 496 228,46 грн.
Відповідач позов не визнав, вказуючи, що згідно з п.1, 15 Порядку та умов виплати додаткової винагороди поліцейським на період дії воєнного стану затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України 28 листопада 2022 року №775 (далі – Порядок №775) визначено, що додаткова винагорода на період дії воєнного стану є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення. Порядок №775 визначає механізм і розмір виплати на період дії воєнного стану додаткової винагороди поліцейським, передбаченої п.п.1, 1-2 Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" (далі – Постанова №168). В подальшому з 03 травня 2024 року по 30 серпня 2024 року позивач перебував на амбулаторному лікуванні чи на реабілітаційному лікуванні в Україні та за кордоном. Що й було підставою для нарахування та виплати додаткової грошової винагороди в розмірі до 10 000 грн відповідно до пп.1 п.2 Порядку №775, так як таке лікування не є стаціонарним. Саме тому ДПОП "ОШБ "Лють" не вбачав підстав для призначення та виплата додаткової винагороди в розмірі до 100 000 грн відповідно до вимог пп.1 п.4 Порядку №775 за період з 03 травня 2024 року по 30 серпня 2024 року.
Проте ОСОБА_1 звернувся до суду та рішенням суду від 25 грудня 2025 року у справі №420/28793/24 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, зобов`язано Відповідача нарахувати та виплатити Позивачу додаткову грошову винагороду у розмірі до 100 000 грн за період з 03 липня 2024 до 31 серпня 2024 року.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду у справі №420/28793/24 від 20 травня 2025 року апеляційну скаргу Позивача задоволено, зобов`язано ДПОП "ОШБ "Лють" нарахувати та виплатити Позивачу додаткову грошову винагороду у розмірі до 100 000 грн. за період з 03 травня 2024 до 02 липня 2024 року. 
На думку представника відповідача не лише відповідачем, а й адміністративними судами по різному трактовано право Позивача на призначення та виплату додаткової винагороди, передбаченої п.1-2 Постанови №168 та п.4 Порядку №775.
Представник відповідача звернув увагу на те, що відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 27 березня 2025 року у справі №240/2921/23 та від 16 січня 2025 року у справі №200/1564/24 вирішуючи питання того, чи є додаткова винагорода, передбачена Постановою №168, винагородою, яка має постійний характер та підлягає включенню до складу місячного грошового забезпечення Верховний Суд зазначає, що п.1 Постанови №168 чітко і однозначно передбачає, що: 
- додаткова винагорода за своєю суттю є тимчасовою (непостійною) виплатою поліцейського, оскільки установлюється на період дії воєнного стану та прямо залежить від наявності (дії) в Україні правового режиму воєнного стану;
- розмір додаткової винагороди не є сталим, адже вона виплачується пропорційно в розрахунку на місяць в залежності від виконання завдань та часу приймання поліцейським участі в бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії та перебування безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів;
- визначається наказами командирів (начальників). Отже за відсутності принаймні однієї із указаних умов, виплата додаткової винагороди не здійснюється.
Таким чином, за своєю правовою природою, додаткова винагорода, установлена п.1 Постанови №168, є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, яка не входить до складу грошового забезпечення. 
Представник стверджував, оскільки додаткова винагороду не є складовою грошового забезпечення, тому на суму належної компенсації не розповсюджуються вимоги ст.ст. 116, 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку (виплати компенсації) при звільненні. Таким чином, предметом цього адміністративного спору є стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, що не входить до структури заробітної плати (грошового забезпечення) Вказана позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №620/1982/19. Враховуючи вищезазначене з обрахунку середньоденного грошового забезпечення слід виключити додаткову винагороду передбачену Постановою №168 ((117 182,61-86 666,58-1 333,32) + (49 135,95-9 999,90)):61= (29 182,71+39 136,05):61=68 318,76/61= 1 119,98 грн; Враховуючи, що загальний період затримки розрахунку не може становити більше, ніж шість місяців, максимальний середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за підрахунком Відповідача може становити 203 836,30 грн (1 119,98 х182)
Також представник вважав, що з огляду на дії позивача та відповідача, справедливою, пропорційною і такою, що відповідатиме критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат, може вважатися виплата у розмірі 13 349,70 грн.
Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2025 року адміністративний позов ОСОБА_1 до ДПОП "ОШБ НПУ "Лють" про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії – задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність ДПОП "ОШБ НПУ "Лють" щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 грудня 2024 року по 29 липня 2025 року включно.
Зобов`язано ДПОП "ОШБ НПУ "Лють" нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 квітня 2024 року по 15 липня 2025 року у сумі 203 836,30 грн.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі ДПОП "ОШБ НПУ "Лють" ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального та з порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.
Доводи апеляційної скарги:
- додаткова винагорода не входить до складу грошового забезпечення. Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 27 березня 2025 року у справі №240/2921/23 та від 16 січня 2025 року у справі №200/1564/24 вирішуючи питання того, чи є додаткова винагорода, передбачена Постановою №168, винагородою, яка має постійний характер та підлягає включенню до складу місячного грошового забезпечення Верховний Суд зазначає, що п.1 Постанови №168 чітко і однозначно передбачає, що: - додаткова винагорода за своєю суттю є тимчасовою (непостійною) виплатою поліцейського, оскільки установлюється на період дії воєнного стану та прямо залежить від наявності (дії) в Україні правового режиму воєнного стану; - розмір додаткової винагороди не є сталим, адже вона виплачується пропорційно в розрахунку на місяць в залежності від виконання завдань та часу приймання поліцейським участі в бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії та перебування безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів; - визначається наказами командирів (начальників). Отже за відсутності принаймні однієї із указаних умов, виплата додаткової винагороди не здійснюється. Таким чином, за своєю правовою природою, додаткова винагорода, установлена п.1 Постанови №168, є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, яка не входить до складу грошового забезпечення. Тобто, додаткова винагороду не є складовою грошового забезпечення, а тому на суму належної компенсації не розповсюджуються вимоги ст.ст. 116, 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку (виплати компенсації) при звільненні;
- з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2025 року іншими учасниками справи не оскаржено.
Таким чином, відповідно до правил ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, тобто, в частині задоволених позовних вимог.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ДПОП "ОШБ НПУ "Лють", перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Судом першої інстанції встановлені, судом апеляційної інстанції підтверджені, учасниками апеляційного провадження неоспорені наступні обставини.
ОСОБА_1 з 10 лютого 2023 року по 02 грудня 2024 року включно проходив службу на посаді перебував на посаді інспектора взводу №2 роти №3 батальйону №1 полку управління поліції особливого призначення №2 (штурмовий полк "Цунамі") ДПОП "ОШБ "Лють"
Наказом від 02 грудня 2024 року №1597о/с позивача звільнено зі служби за п.2 (за станом здоров`я) ч.1 ст. 77 Закону України "Про національну поліцію".
Позивач вважаючи, що йому не у повному обсязі нарахована та виплачена додаткова грошова винагорода у розмірі до 100 000 грн звернувся до суду.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2025 року у справі №420/28793/24 позов ОСОБА_1 задоволений частково. Визнано протиправною бездіяльність ДПОП "ОШБ НПУ "Лють" та зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену Постановою №168, розмірі до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого внаслідок поранення (контузія, травма, каліцтво), пов`язаного з участю в заходах, з 03 липня 2024 року по 31 серпня 2024 року, з урахуванням виплачених сум.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2025 року рішення суду від 25 лютого 2025 скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким зобов`язано ДПОП "ОШБ НПУ "Лють" нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену Постановою №168, розмірі до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на амбулаторному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого внаслідок поранення (контузія, травма, каліцтво), пов`язаного з участю в заходах, з 03 травня 2024 по 02 липня 2024 року, з урахуванням виплачених сум. В інший частині рішення залишено без змін.
Отже відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити додаткову грошову винагороду до 100 000 грн за період з 03 травня 2024 року до 31 серпня 2024 року.
29 липня 2025 року відповідачем на виконання рішення суду нараховано та виплачено позивачу 328 014,04грн.
Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що за своєю правовою природою, додаткова винагорода, установлена п.1 Постанови №168, є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення.
Суд першої інстанції не прийняв до уваги доводи представника позивача, що вказані постанови не є ревалентними для даної справи, оскільки в них відсутнє посилання на Порядок №100, з огляду на те, що відсутність посилання на Порядок №100 не змінює висновку щодо правової природи вказаної доплати як одноразового додаткового виду грошового забезпечення, що виключає врахування його у складі грошового забезпечення для визначення середньоденного заробітку. Таким чином, сума середнього заробітку за шість місяців складає 203 836,30 грн.
Суд першої інстанції вважав, що вказана сума відповідає компенсаційному характеру відповідальності, встановленому ст.117 КЗпП України, за невиплату своєчасно додаткової винагороди позивачу у розмірі 328 014,04 грн. На компенсаційний характер вказаних виплат вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року у справі №489/6074/23.
Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам Конституції України, ст.ст. 2, 6-12, 77 КАС України, КЗпП України. Порядку та умов виплати додаткової винагороди поліцейським на період дії воєнного стану затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України 28 листопада 2022 року №775, Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану".
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч.1 ст. 47 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача зі служби) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.
Відповідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України у редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби, передбачалася відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Так в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, наведеними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що закріплені у ст.ст. 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
За змістом висловленої у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №807/3664/14, від 31 жовтня 2019 року у справі №2340/4192/18 правової позиції питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу не врегульовані положеннями спеціального законодавства, тому щодо них слід застосувати положення КЗпП України, а саме: ст.ст. 116, 117 цього Кодексу як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Відтак, у цьому випадку з метою забезпечення рівності прав та дотримання принципу недискримінації у трудових відносинах підлягають застосуванню до спірних правовідносин приписи КЗпП України. Нерозповсюдження на військовослужбовців норм КЗпП України стосується лише врегулювання оплати праці (грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення (як-от щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати).
Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст. 117 КЗпП України). Отже, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Як вбачається з матеріалів справи, що на дату звільнення позивача із служби, виключення зі списку особового складу та всіх видів забезпечення (02 грудня 2024 року) відповідач не провів з позивачем остаточний розрахунок. Виплата коштів проводилася фактично після звернення позивача до суду із позовними вимогами про зобов`язання нарахувати та виплатити недоплачені суми.
Після виправлення допущеної бездіяльності щодо виплати належних позивачу сум додаткової винагороди відповідач не звільняється від встановленої ст.117 КЗпП України відповідальності у виді виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за весь період невиплати належних позивачу при звільненні сум.
Отже, позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно зі ст.117 КЗпП України.

Щодо доводів апеляційної скарги, що винагорода відповідно Постанови №168 є додатковим видом грошового забезпечення, її несвоєчасна виплата не підпадає під застосування положень ст. 117 КЗпП України, колегія суддів не приймає, оскільки положення вказаної статті стосуються всіх виплат, на які мала право особа при звільненні, тобто особі , які звільняється зі служби повинні бути виплачені всі кошти на нарахування та виплату яких вона мала на час звільнення.
Після набрання 19 липня 2022 року чинності Законом №2352-IX строк виплати за затримку при звільненні законодавець обмежив 6 місяцями, що зі сторони законодавця є логічно-послідовним, враховуючи сталу судову практику, що не виплата не тільки нарахованих та несплачених сум заробітку працівнику (роботодавець усвідомлює свою відповідальність), але не нарахованих і несплачених сум заробітку (тобто роботодавець вважає виконаними свої обов`язки щодо розрахунку зі звільненим працівником), не обмежується строком звернення до суду, тобто такий працівник (службовець) може звернутися до суду у будь-якій, у тому числі тривалий, час після звільнення до суду, що безпосередньо впливає на час затримки при звільненні.
Редакція ст. 117 КЗпП України як до внесення змін так і після внесення змін не містила положень щодо застосування принципу співмірності.
Проте вказаний принцип став застосовуватись при розгляді справ даної категорії за судовою практикою Верховного Суду та ВПВС, виходячи саме з того, що виплата за затримку розрахунку при звільненні має саме компенсаційний характер. 
З матеріалів справи вбачається, що позивачу на виконання рішення суду виплачена 29 липня 2025 року додаткова винагорода у розмірі 328 014,04 грн.
Спірним є розмір середньоденного грошового забезпечення позивача для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, а також можливість застосування до вказаної суми принципу співмірності.
Відповідно довідкою про нараховане грошове забезпечення в нього також включені додаткова винагорода за Постановою №168 в жовтні – 87 999,90 грн, у листопаді – 9 999,98 грн.
За твердженням представника відповідача вказані суми не повинні враховуватися при визначення середньоденного заробітку, а отже він складає 1 119,98 грн ((117 182,61-86 666,58-1333,32) + (49 135,95-9 999,90)):61= (29 182,71+39 136,05):61=68 318,76/61= 1 119,98 грн.
Колегія суддів доходить висновку, що середній заробіток за 6 місяців 203 836,30 грн (1 119,98 х182).
Щодо посилань апелянта на практику Верховного Суду викладених у постанові від 27 березня 2025 року у справі №240/2921/23 та у постанові від 16 січня 2025 року у справі №200/1564/24 то така не є релевантна до цієї справи, оскільки стосується невиплати грошової компенсації, а не нарахування та не виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
За таких обставин, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків суду першої інстанції не спростовують, тоді як факти та мотивування яких повністю спростовуються матеріалами справи та обставинами, які повно та об`єктивно були встановлені судом першої інстанції при вирішенні справи.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Колегія суддів не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.
Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Департаменту поліції особливого призначення "ОШБ Національної поліції України "Лють" залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 05 лютого 2026 року.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Лук`янчук О.В.

Суддя: Ступакова І.Г.