ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 грудня 2025 року
м. Київ
справа № 643/1120/25
провадження № 61-7929св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду (далі - Верховний Суд): Гудими Д. А., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. (суддя-доповідач),
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Маринушкін Арсен Григорович,
на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 18 березня 2025 року у складі судді Семенова Я. Ю. та постанову Харківського апеляційного суду від 04 червня 2025 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Маміної О. В., Тичкової О. Ю.
у справі
за позовом  ОСОБА_1 (далі - позивачка)
до
відповідача - Акціонерного товариства «Українські енергетичні машини» (далі - АТ «Українські енергетичні машини», відповідач)
про стягнення боргу за кредитним договором,
ухвалив постанову про таке:
I. Вступ
1. У січні 2025 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за кредитним договором.
2. Відповідач заперечував проти відкриття провадження у справі.
3. Суд першої інстанції відмовив у відкритті провадження у справі, і його позицію підтримала апеляційна інстанція.
4. Позивачка оскаржила ухвалу суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в касаційному порядку. Підставою касаційного оскарження вказала порушення норм процесуального права.
5. Ключовим питанням у цій справі є те, чи підлягає розгляду заявлена позовна вимога у порядку цивільного судочинства.
6. Оскаржувані судові рішення переглядаються в межах, передбачених статтею 400 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК), тому Верховний Суд вирішує питання права, а не факту.
ІI. Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
7. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 18 березня 2025 року, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного суду від 04 червня 2025 року,відмовлено у відкритті провадження у справі, роз`яснено позивачці право на звернення з цим позовом до господарського суду в порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України (далі - ГПК).
8. Відмовляючи у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із такого: 
- справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а вимоги позивачки мають розглядатися в порядку, визначеному ГПК;
- спірні правовідносини виникли у зв`язку з виконанням господарського договору у процесі здійснення господарської діяльності між суб`єктами господарювання, тобто з господарських правовідносин;
- позивачка з 09 березня 2017 року зареєстрована як фізична особа-підприємець (далі - ФОП).
ІІІ. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала 
9. У касаційній скарзі представник позивачки - адвокат Маринушкін А. Г. просить оскаржувані судові рішення скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
10. Касаційна скарга обґрунтована таким:
- суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі, неправильно застосував положення статті 19 ЦПК, ототожнивши факт державної реєстрації позивачки як ФОП з наявністю господарського характеру спірних правовідносин;
- при вирішенні питання про юрисдикцію вирішальним є саме характер правовідносин, а суб`єктний склад має похідне значення. Саме такий ключовий орієнтир був проігнорований судами першої та апеляційної інстанцій у цій справі;
- позов подано фізичною особою (попри наявність у неї статусу ФОП) з вимогою про захист цивільного майнового права, що виникло внаслідок отримання залишкового майна юридичної особи після її ліквідації. Спірні правовідносини не є результатом здійснення господарської або підприємницької діяльності, не містять ознак систематичності, прибуткової мети чи ризиковості. Натомість вони ґрунтуються на реалізації акціонером права на актив, що залишився після ліквідації компанії, та мають виключно цивільно-правовий характер;
- суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо її застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 01 лютого 2022 року у справі № 910/5179/20, від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18, від 07 серпня 2019 року у справі № 646/6644/17, від 25 червня 2019 року у справі № 904/1083/18, від 12 жовтня 2022 року у справі № 183/4196/21, від 08 червня 2022 року у справі № 362/643/21, від 23 листопада 2021 року у справі № 641/5523/19, Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2024 року у справі № 712/4776/23, Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 902/416/20;
- наявність у позивачки статусу ФОП не свідчить про те, що всі правовідносини за її участю є господарськими;
- суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно послалися на ознаку господарської діяльності позивачки, ігноруючи набуту чинність судового рішення про недійсність договору відступлення від 21 лютого 2022 року, і не врахували, що спір щодо виконання або дійсності зобов`язання, який впливає на обсяг прав та обов`язків фізичної особи-правонаступника, є цивільно-правовим за своєю природою, навіть якщо зобов`язання виникло у межах господарського договору;
- суди використали факт подання попереднього позову у справі № 922/1334/22 як доказ господарських правовідносин у цьому спорі, незважаючи на те, що правова підстава звернення до суду у цій справі є іншою;
- до Московського районного суду м. Харкова позивачка звернулася не як ФОП, а як фізична особа, яка набула право вимоги за тим же кредитним договором від 26 червня 2015 року № 28/15/КЛ-КБ, але у зовсім інший спосіб: внаслідок передачі залишкового майна після ліквідації компанії Мелігант Груп ЛТД, яка до цього була акціонером Публічного акціонерного товариства «Банк «Юнісон» (далі - ПАТ «Банк «Юнісон») і отримала відповідні активи за договором від 17 березня 2020 року № 2/1;
- спірні правовідносини виникли не з приводу виконання господарського договору між сторонами спору, а внаслідок реалізації права акціонера на залишкове майно юридичної особи, що ліквідується. Такі правовідносини є цивільними за своєю правовою природою та підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства;
- суд першої інстанції, як і апеляційний суд, фактично вийшли за межі повноважень, передбачених статтею 186 ЦПК, і допустили оцінку доказів на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі. Так, суди самостійно досліджували обставини, пов`язані з правонаступництвом позивачки, аналізували обсяг і характер переданих активів, а також зміст актів приймання-передачі, укладених в межах ліквідаційної процедури. Суди зробили висновок про відсутність у позивачки права вимоги ще до початку розгляду справи по суті, не відкривши провадження;
- апеляційний суд підмінив аналіз характеру правовідносин формальним посиланням на первісну господарську природу кредитного договору, не оцінивши обставин, за яких саме позивачка набула право вимоги, та не навів жодного аргументу, чому передача залишкового майна в межах корпоративного правонаступництва має ознаки господарської діяльності.
ІV. Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
11. 07 серпня 2025 року відповідач подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому навів такі мотиви для відмови у її задоволенні:
- суд апеляційної інстанції мав право розглянути матеріали, додані відповідачем до відзиву на апеляційну скаргу, щодо правовідносин позивачки з приводу отримання нею залишкового майна, та оцінити їх у межах повноважень, передбачених статтями 185-187 ЦПК, без оцінки їх як доказів при розгляді справи;
- позивачка отримала право вимоги за кредитним договором на підставі договору відступлення права вимоги від 21 лютого 2022 року у межах здійснення нею господарської діяльності як ФОП. Тому станом на 25 травня 2022 року компанія «Мелігант Груп ЛТД» не могла мати у власності залишкове майно на підставі такого кредитного договору. Доказів зворотного у цій справі, як і в інших судових справах, немає. Тому і подальша реалізація прав позивачки, включаючи вирішення спірних питань, має здійснюватися у межах господарської діяльності;
- доводи позивачки стосовно того, що договір відступлення права вимоги від 21 лютого 2022 року, укладений між ФОП ОСОБА_1 та компаніями, зареєстрованими на Кіпрі, на який посилається суд апеляційної інстанції у справі № 922/1334/22, був визнаний недійсним згідно з рішенням Господарського суду міста Києва від 02 липня 2024 року у справі № 911/152/23, є безпідставними;
- жодний з наведених у касаційній скарзі висновків Верховного Суду, включаючи ті, які позивачка визначила як такі, що суди попередніх інстанцій не врахували, у зв`язку з чим допустили порушення норм процесуального права, не є релевантними до цієї справи;
- зважаючи на обставини, встановлені у справі № 922/1334/22, які мають преюдиційний характер, не є беззаперечною аргументація позивачки стосовно отримання нею залишкового майна від компанії «Мелігант Груп ЛТД» на підставі акта приймання-передачі від 25 травня 2022 року;
- оскільки позивачка отримала право вимоги за кредитним договором від 26 червня 2015 року, здійснюючи господарську діяльність, то подальша передача такого права вимоги від неї могла відбуватися лише у межах її господарської діяльності;
- виходячи з висновків судів у справах № 922/1334/22 і № 911/152/23, не є беззаперечним факт ліквідації компанії «Мелігант Груп ЛТД» станом на 16 грудня 2022 року.
V. Рух справи у суді касаційної інстанції
12. 20 червня 2025 року представник позивачки подав касаційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції та постанову апеляційного суду. 
13. Ухвалою Верховного Суду від 10 липня 2025 року відкрито касаційне провадження.
14. Матеріали справи надійшли до Верховного Суду 18 серпня2025 року.
VІ. Позиція Верховного Суду
15. Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах розгляду справи судом касаційної інстанції (див. пункт 6) та даючи відповідь на ключове питання (див. пункт 5), Верховний Суд зазначає таке.
16. У цій справі підлягає перевірці обґрунтованість відмови у відкритті провадження у справі та застосування положень пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК.
17. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя стаття 124 Конституції України).
18. Відповідно до частини першої статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
19. Частиною першою статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
20. Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
21. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
22. Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
23. Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
24. Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можна вирішити за відповідними судовими процедурами. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
25. У частині першій статті 19 ЦПК визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
26. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства (див., наприклад, постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року у справі №183/4196/21).
27. Разом з тим, у статті 1 та у частині першій статті 2 ГПК визначено юрисдикцію та повноваження господарських судів, установлено порядок здійснення судочинства у господарських судах, а також регламентовано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
28. Відповідно до пунктів 1, 6 частини першої статті 20 ГПК господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.
29. Критеріями належності справи до господарського судочинства, за загальними правилами, є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. Таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
30. Велика Палата Верховного Суду наголошувала, що спір є підвідомчим господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих Цивільним кодексом України (далі - ЦК), Господарським кодексом України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин (далі - ГК), іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі правової норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми права, що безпосередньо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 916/2791/16).
31. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні враховувати суб`єктний склад такого спору, суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, зміст та юридичну природу обставин у справі.
32. За змістом статті 42 Конституції України та статті 50 ЦК кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.
33. Відповідно до статті 42 ГК підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
34. Під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність (частина перша статті 3 ГК).
35. Згідно із частиною першою статті 128 ГК громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.
36. Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК, з урахуванням особливостей, передбачених ГК, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (стаття 179 ГК).
37. Отже, однією з ознак господарського договору, що дає змогу відокремити його від інших видів договорів (у тому числі цивільних), є особливий суб`єктний склад. Зокрема, договір, у якому сторонами є суб`єкти господарювання (наприклад, юридична особа та громадянин, зареєстрований на час його укладення як підприємець), є господарським, тому і зобов`язання, що з нього виникають, є господарськими.
38. Відповідно до частини другої статті 50 ЦК фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.
39. ФОП позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою (частина дев`ята статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань»).
40. Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання. Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання чи ні, та від визначення цих правовідносин як господарських (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 922/4239/16).
41. Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 26 червня 2015 року між ПАТ «Банк «Юнісон» та ДП «Завод «Електроважмаш» був укладений кредитний договір № 28/15/КЛ-КБ.
42. У серпні 2022 року позивачка в якості ФОП, що зареєстрована з 09 березня 2017 року, зверталася до Господарського суду Харківської області із позовом до АТ «Українські енергетичні машини» про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором у розмірі 1 749 710,40 доларів США та 4 137 725,97 грн, посилаючись на те, що вона набула право вимоги на підставі договору відступлення права вимоги від 21 лютого 2022 року, який був укладений із нею саме як із ФОП. 
43. Рішенням Господарського суду Харківської області від 12 січня 2023 року у справі № 922/1334/22 стягнуто з АТ «Українські енергетичні машини» на користь ФОП ОСОБА_1 979 939,81 доларів США простроченої заборгованості за кредитним договором, а також пеню за прострочення сплати кредиту та процентів у розмірі 17 335 989,48 грн і судовий збір.
44. Постановою Східного апеляційного господарського суду від 05 серпня 2024 року задоволено апеляційну скаргу АТ «Українські енергетичні машини», скасовано рішення Господарського суду Харківської області від 12 січня 2023 року у справі № 922/1334/22 та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
45. Звертаючись у січні 2025 року до суду із позовом у цій справі, позивачка просить стягнути з АТ «Українські енергетичні машини» на її користь суму всіх несплачених зобов`язань за кредитним договором від 26 червня 2015 року № 28/15/КЛ-КБ, укладеним між ПАТ «Банк «Юнісон» та ДП «Завод «Електроважмаш», у розмірі: простроченої заборгованості за кредитом - 970 000,00 доларів США, пені за прострочення сплати кредиту - 17 343 429,58 грн, пені за сплату процентів - 96 472,90 грн, посилаючись на те, що вона набула право вимоги на підставі акта приймання-передачі залишкового майна у власність від 25 травня 2022 року.
46. За таких обставин суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно виходив з того, що спірні правовідносини фактично виникли у зв?язку із виконанням господарського договору, а саме кредитного договору, укладеного між суб?єктами господарювання - ПАТ «Банк «Юнісон» та ДП «Завод «Електроважмаш» - у процесі здійснення ними господарської діяльності.
47. Встановивши, що викладені у справі обставини у своїй сукупності свідчать про наявність у справі саме господарських правовідносин, що виключає розгляд цієї справи в порядку цивільного судочинства, суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано відмовили у відкритті провадження у справі.
48. Посилання позивачки на те, що підставою її звернення із цим позовом був акт приймання-передачі залишкового майна у власність від 25 травня 2022 року, згідно з яким вона набула право вимоги за кредитним договором саме як фізична (приватна) особа, висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, оскільки правовідносини, які виникли у зв?язку із виконанням господарського договору, є господарськими.
49. Доводи касаційної скарги про те, що позивачка на час звернення до суду із цим позовом не мала статусу підприємця, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, виходячи з того, що у разі припинення підприємницької діяльності фізичною особою її права й обов`язки за укладеними під час здійснення підприємницької діяльності договорами не припиняються, а залишаються за нею як за фізичною особою.
50. Так, у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що з 15 грудня 2017 року господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК у вказаній редакції спорів, в яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем. 
51. Разом з тим, критеріями розмежування розгляду справ у порядку цивільного чи господарського судочинства є як суб`єктний склад сторін спору, так і характер спірних правовідносин, який у цій справі є господарським.
52. Наведена у касаційній скарзі практика Верховного Суду (див. пункт 10) не свідчить про застосування судами норм права у цій справі без урахування висновків, що містяться у зазначених позивачкою постановах.
53. Суд першої інстанції на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі повинен з`ясувати, чи підлягає спір розгляду в порядку цивільного судочинства, тому посилання позивачки на те, що суд фактично вийшов за межі повноважень, передбачених статтею 186 ЦПК, є безпідставними.
VІІ. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
54. Доводи касаційної скарги не дають підстави для висновку, що ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційного суду ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права.
55. Незгода позивачки із судовими рішеннями, висновками щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та постанови апеляційного суду. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК).
56. За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд вважає, що немає підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, а тому касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, що відповідатиме статтям 401, 410 ЦПК.

57. Оскільки судові рішення підлягають залишенню без змін, судовий збір покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.
Із цих підстав,
керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
1. Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Маринушкін Арсен Григорович,залишити без задоволення.
2. Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 18 березня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 04 червня 2025 рокузалишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 Судді:  П. І. Пархоменко Д. А. Гудима Є. В. Краснощоков