20.01.26
22-ц/812/316/26

Провадження №22-ц/812/316/26
П О С Т А Н О В А 
Іменем України
20 січня 2026 року         м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,
із секретарем судового засідання: Коростієнко Н.С.,
за участю: позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №487/5509/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення, яке ухвалив Інгульський районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Костюченка Геннадія Станіславовича у приміщенні цього суду 13 листопада 2025 року, повне судове рішення складено того ж дня, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

у с т а н о в и в :

У серпні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» (далі - ТОВ «Українські фінансові операції») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позов мотивований тим, що 30 квітня 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4608909, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 29900 грн строком на 360 днів шляхом переказу на його платіжну картку № НОМЕР_1 , емітовану АТ КБ «ПриватБанк» зі сплатою відсотків за користування кредитом. Кредитний договір був укладений в електронному вигляді за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем кредитора та підписано відповідачем електронним підписом з одноразовим ідентифікатором, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором є прямою і безумовною згодою відповідача з умовами кредитного договору, правилами надання грошових коштів у позику в тому числі і на умовах фінансового кредиту, з якими він ознайомився перед підписанням кредитного договору та отриманням кредиту. В період з 30 квітня 2024 року по 25 листопада 2024 року за вказаним кредитним договором ТОВ «Лінеура Україна» були нараховані проценти за користування грошовими коштами в сумі 94185 грн 15 коп. При цьому відповідач ОСОБА_1 неналежним чином виконував свої обов`язки за кредитним договором – не надавав кошти на погашення кредиту та процентів. 25 листопада 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські фінансові операції» укладено договір факторингу №25/11/2024, відповідно до умов якого права вимоги, в тому числі за договором про надання споживчого кредиту ОСОБА_1 , перейшло до ТОВ «Українські фінансові операції». Оскільки у відповідності до положень кредитного договору, укладеного між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 , строк кредиту – 360 днів з 30 квітня 2024 року по 25 квітня 2025 року, ТОВ «Українські фінансові операції» в період з 26 листопада 2024 року по 25 квітня 2025 року здійснило нарахування процентів за користування кредитом в сумі 67275 грн. Таким чином, загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №4608909 становить 191360 грн 15 коп., яка складається з: 29900 грн. – заборгованість за тілом кредиту, 94185 грн 15 коп. – заборгованість за відсотками, нарахованими ТОВ «Лінеура Україна» за період з 30 квітня 2024 року по 25 листопада 2024 року, 67275 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими ТОВ «Українські фінансові операції» за період з 26 листопада 2024 року по 25 квітня 2025 року.
Посилаючись на викладене, позивач просив суд: стягнути з відповідача на свою користь вищевказану заборгованість у розмірі 191360 грн 15 коп., понесені витрати на сплату судового збору, в розмірі 2422 грн 40 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 10000 грн., в порядку частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нараховувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України за формулою: Розрахунок інфляційних втрат: І = ((si * s): 100) - s, де І - сума інфляційних втрат; si - індекс інфляції за певний період; s - сума заборгованості; 100 - переведення відсотків, Розрахунок 3 % річних: С* 3: 100: 365 * Дн., де С - сума основного боргу; 3 - 3% річних; 100 - переведення відсотків; 365 - кількість днів у році; Дн. - кількість днів прострочення, починаючи з дати набрання рішення суду законної сили до моменту виконання рішення в частині задоволеної суми заборгованості і стягнути отриману суму інфляційних втрат і 3 % річних з ОСОБА_1 , на користь ТОВ «Українські фінансові операції». Роз`яснити органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у разі часткової сплати основного боргу, інфляційні втрати і 3% річних нараховуються на залишок заборгованості, що залишився, при цьому день часткової оплати не включається до періоду часу, за який може здійснюватися таке нарахування. 
У відзиві на позовну заяву відповідач не погодився із розрахунком заборгованості, складеним ТОВ «Лінеура Україна» станом на 25 листопада 2024 року в частині нарахування відсотків, оскільки в ньому застосувалися процентні ставки 1,43% та 1,5%, що суперечить чинному законодавству України. Укладаючи 30 квітня 2024 року договір споживчого кредитування, первісний кредитор не мав права визначати фіксовану процентну ставку у розмірах 1,43% та 1,5%, оскільки її максимальний розмір не може перевищувати 1% на день. Провівши власний розрахунок заборгованості відповідач вважав, розмір заборгованості за кредитом становить 56212 грн. Також відповідач вважав неправомірним нарахування відсотків за користування кредитним коштами після укладення договору факторингу, оскільки факторинг не є кредитом, а тому відповідач вважає що фактор не має права нараховувати проценти, а також заперечував проти стягнення з нього інфляційних витрат та 3% річних. 
Рішенням Інгульського районного суду м. Миколаєва від 13 листопада 2025 р. позовні вимоги задоволені частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Українські фінансові операції» заборгованість за договором №4608909 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 30 квітня 2024 року станом на 25 квітня 2025 року в розмірі 155031 грн 65 коп, яка складається з: 29900 грн. – заборгованість за тілом кредиту, 79833 грн 15 коп. – заборгованість за відсотками, нарахованими ТОВ «Лінеура Україна» за період з 30 квітня 2024 року по 25 листопада 2024 року, 44850 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими ТОВ «Українські фінансові операції» за період з 26 листопада 2024 року по 25 квітня 2025 року.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Українські фінансові операції» судовий збір у розмірі 1964 грн 57 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн.
У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.
Рішення суд умотивував тим, що відповідач належним чином не виконував взяті на себе за кредитним від 30 квітня 2024 року договором зобов`язання, внаслідок чого виникла заборгованість. Суд не погодився із нарахованим позивачем розміром заборгованості, виходячи з того що відповідно до частини 5 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», яка була введена в дію Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року № 498-IX та набрала чинності 24 грудня 2023 року, максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Також суд урахував, що передбачений пунктом 17 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» перехідний період у 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» із дозволеною ставкою: протягом перших 120 днів - 2,5 %, протягом наступних 120 днів - 1,5%, поширюється лише на договори, укладені до набрання Законом чинності, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання Законом чинності. Про це зазначено у частини 2 розділу ІІ Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг».
Тому суд виснував, що укладаючи 30 квітня 2024 договір, первісний кредитор правомірно нараховував відсотки за користування кредитом у розмірі 1,43% та 1,5% до 24 серпня 2024 року.
Натомість суд здійснив власний розрахунок заборгованості ОСОБА_1 по відсотках за процентною ставкою 1% та визначив її розмір з 25 серпня 2024 року по 25 квітня 2025 року (243 календарних дні): 29900,00 (сума боргу) х 1% : 100 % = 299,00 грн. х 243 дні = 72657,00 грн. 
За такого суд частково задовольнив позов,стягнувши з відповідача заборгованість в розмірі 155 031,65 грн.
Щодо вимоги про зобов`язання в порядку частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нараховувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України до моменту виконання рішення в частині задоволеної суми заборгованості і стягнути отриману суму інфляційних втрат і 3 % річних з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Українські фінансові операції» суд такі вимоги відхилив, пославшись на те, що суд може зазначити в рішенні про нарахування саме відсотків або пені, натомість позивач просить нарахувати інфляційні витрати та 3 % річних, відповідно до статті 625 ЦК України, що в розумінні Цивільного кодексу України є різним.
Оскільки позовні вимоги задоволено частково, відповідно до статі 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача суд стягнув судовий збір пропорційно задоволеним вимогам в сумі 1964,57 грн.
Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. 00 коп. суд, приймаючи до уваги складність справи, суму заборгованості відповідача, фактичну відсутність участі адвоката у розгляді справи, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, вважав, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму витрат на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалено з порушенням норм матеріального права, а тому просить його скасувати та ухвалити постанову про часткове задоволення позовних вимог, а саме про стягнення заборгованості у розмірі 89014 грн 70 коп., яка складається із тіла кредиту – 29900 грн., відсотків за користування кредитом- 59114 грн 70 коп., а в іншій частині позовних вимог ТОВ «Українські фінансові операції» відмовити. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що загальний розмір заборгованості, заявлений позивачем, становить 191360 грн 15 коп. та в 6,4 рази перевищує суму отриманого ним кредиту. Такий дисбаланс між сумою кредиту та сумою, яку нарахував позивач, на думку відповідача, свідчить про його намір отримати надприбуток за рахунок позичальника, для якого борг є вигаданим та нереальним для погашення. ОСОБА_2 не погоджується з розмірами процентів за кредитним договором та вказує, що з огляду на приписи Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» №3498-IX від 22 листопада 2023 року, який набрав чинності 24 грудня 2023 року, Закон України «Про споживче кредитування» доповнено частиною 5 статті 8, відповідно до якої максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до ч.4 цієї статті, не може перевищувати 1%. Частиною 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія пункту 5 розділу I цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладенні до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. У даній справі договір про надання споживчого кредиту було укладено 30 квітня 2024 року та ТОВ «Лінеура Україна» мало привести свою діяльність та документи у відповідність з вимогами цього Закону, зважаючи на порядок укладення договору із відповідачем. Так, суд першої інстанції в своєму рішенні посилається на пункт 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», яким встановлений перехідний період у 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» з процентною ставкою: протягом перших 120 днів-2,5%, протягом наступних 120 днів-1,5% поширюється лише на договори, укладенні до набрання Законом чинності, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання Законом чинності, тому, як вважає відповідач, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що укладаючи 30 квітня 2024 року договір споживчого кредитування, первинний кредитор правомірно нарахував відсотки за користування кредитом у розмірі 1,43% та 1,5% до 24 серпня 2024 року, внаслідок чого утворилась заборгованість за відсотками за період з 30 квітня 2024 року по 24 серпня 2024 року у розмірі 52474 грн 65 коп. Таким чином, умови договору щодо встановлення денної процентної ставки вище 1%, на думку відповідача, є нікчемними в силу положень частини 5 статті 8 та частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», а первинний кредитор не мав права встановлювати в договорі від 30 квітня 2024 року процентну ставку у розмірі 1,43% та 1,5% в день. Відповідач вважає, що сума виплат, яка підлягає стягненню з нього, становить 89014 грн 70 коп. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення як безпідставну, а рішення суду першої інстанції – без змін. 
Заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає таким вимогам закону.
Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, 30 квітня 2024 року ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 уклали договір №4608909 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав на умовах кредиту 29900,00 грн., строк кредитування становив 360 днів, стандартна процентна ставка становить за умовами підпункту 1.4.1. 1,5% за кожен день користування кредитом, знижена процентна ставка відповідно до підпункту 1.4.2 - 1,43% за кожен день користування кредитом та застосовується у разі якщо клієнт до 29 травня 2024 року (включно) або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти, не менше суми першого платежу, визначеного графіком платежів, або здійснить часткове дострокове повернення кредиту, отримує як учасник програми лояльності знижку на стандартну процентну ставку. Кредит за умовами цього договору надається у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на банківський рахунок за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) № НОМЕР_1 , емітованої АТ КБ «ПриватБанк». (а.с.51-60)
Цей договір позичальник ОСОБА_1 підписав електронним підписом - одноразовим ідентифікатором 68675.
Також відповідач підписав електронним підписом додатки до договору, паспорт споживчого кредиту та інформаційне повідомлення (а.с.62).
ТОВ «Лінеура Україна» виконало зобов`язання за кредитним договором, надавши відповідачу грошові кошти, про що свідчить лист ТОВ «ПЕЙТЕК», яке надає послуги з переказу коштів в національній валюті без відкриття рахунків, про те, що відповідно до договору на переказ коштів №03012024-1 від 03 січня 2024 року 29900,00 грн. перераховано на платіжну картку клієнта № НОМЕР_1 30 квітня 2024 року (а.с.22). 
Звертаючись з позовом, ТОВ «Українські фінансові операції» як новий кредитор, до якого перейшли права вимоги за укладеним з ОСОБА_1 кредитним договором від 21 жовтня 2021 року, просило про стягнення з позичальника суми неповернутої заборгованості в сумі 191360 грн 15 коп., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 29900 грн. та заборгованості за процентами в розмірі 161460 грн. 15 коп. (а.с. 17-21).
Відповідач в судах першої та апеляційної інстанцій визнав позовні вимоги в частині нарахування суми кредиту та частково – заборгованість за процентами.
Суд першої інстанції, вирішуючи спір, вважав позовні вимоги доведеними частково.
Колегія суддів погоджується з таким висновком та відхиляє аргументи апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Відповідно до статті 626 ЦК України, договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
При цьому згідно статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина 1 статті 205 ЦК України).
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (частина 1 статті 207 ЦК України).
В силу частин 1, 2 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно вимог частини 1 статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.
З матеріалів справи вбачається, що укладений 30 квітня 2024 року ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 договір №4608909 про надання коштів на умовах споживчого кредиту був підписаний позичальником в електронній формі за допомогою накладання електронного підпису.
Тому на нього поширюються вимоги Закону України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
Згідно пункту 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Статтею 11 цього ж суду передбачено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарськими кодексами України, а також іншими актами законодавства. 
У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Покупець (замовник, споживач) повинен отримати підтвердження вчинення електронного правочину у формі електронного документа, квитанції, товарного чи касового чека, квитка, талона або іншого документа у момент вчинення правочину або у момент виконання продавцем обов`язку передати покупцеві товар.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію»).
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункти 6, 12 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З урахуванням наведеного, а саме, що кредитний договір 30 квітня 2024 року укладено сторонами в електронному вигляді і таке не заперечується відповідачем, а зазначені у ньому умови не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», та за відсутності належних доказів про те, що договір укладено іншою особою, а також наявності достатніх доказів, що грошові кошти перераховані на банківський рахунок (картку), який належить відповідачу, апеляційний суд вважає доведеним факт його укладання. Такого висновку дійшов і суд першої інстанції.
Таке ґрунтується на правових висновках, викладених Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20 (провадження № 61-16059св21), від 20 червня 2022 року у справі № 757/40396/20 (провадження № 61-850св22).
Статтею 512 ЦК України визначені підстави заміни кредитора у зобов`язанні. За однією з таких підстав кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передавання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі й на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено Договором або законом. Крім того, статтею 516 ЦК України встановлено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено відповідним Договором або законом.
За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (частина 1 статті 1077 ЦК України).
Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.
Статтями 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). 
Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.
Судом першої інстанції встановлено, що на підставі укладеного між ТОВ «Лінеура Україна» і ТОВ «Українській фінансові операції» договору факторингу №25/11/2024 від 25 листопада 2024 року право вимоги за Договором перейшло до нового кредитора на суму 139 035,15 грн., що підтверджується витягом з реєстру боржників (а.с.45-46).
Відповідач визнає факт укладання договору про споживчий кредит 30 квітня 2024 року та отримання на його виконання у своє розпорядження коштів.
Враховуючи наведені положення закону та зміст долученого позивачем договору факторингу, витягу з реєстру боржників, колегія суддів приходить до переконання, що позивач належними та допустимими доказами довів, що набув право вимоги до відповідача за договором №4608909 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 30 квітня 2024 року.
За такого позивач як кредитор у зобов`язанні має право на задоволення вимог до боржника ОСОБА_1 .
За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до підпункту 5.4.1 договору №4608909 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 30 квітня 2024 року позичальник зобов`язується у встановлений договором строк повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, а також інші платежі, передбачені договором. 
Позичальник ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконував, в зв`язку з чим виникла заборгованість. 
Згідно долученого позивачем до справи розрахунку заборгованості загальний розмір заборгованості складає 191360 грн 15 коп., з яких заборгованість за кредитом - 29900 грн., заборгованість за процентами - 161460 грн. 15 коп.
Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу.
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, частково задовольнив позов, стягнувши з відповідача 29900 грн. заборгованості за кредитом та 124683 грн. 15 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом.
При цьому суд першої інстанції виходив з наступних міркувань.
Договором №4608909 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 30 квітня 2024 року передбачена сплата стандартної процентної ставки - 1,5% за кожен день користування кредитом, та зниженої процентної ставка відповідно - 1,43% за кожен день користування коштами.
Відповідно до частини 5 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.
Вказана норма була введена в дію Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року № 498-IX та набрала чинності 24 грудня 2023 року, тому укладений ОСОБА_1 договір від 20 квітня 2024 року має відповідати положенням цієї норми закону.
Крім того пункт 17 Розділ IV «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» передбачив перехідний період у 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», впродовж якого максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %, протягом наступних 120 днів - 1,5%.
Тому суд першої інстанції погодився із нарахуванням позивачем відсотків за користування позивачем кредитом у розмірі 1,43% та 1,5% за день за період до 24 серпня 2024 року, що становить 52474,65 грн., тоді як за період з 25 серпня 2024 року по 25 квітня 2025 року суд розрахував заборгованість, виходячи зі ставки 1% за користування коштами за день, що становить 72657,00 грн., оскільки вважав, що саме такий розмір процентної ставки після спливу 240 днів перехідного періоду відповідає наведеним положенням закону.
Позивач такий розрахунок заборгованості відповідача по процентам за користування кредитом в апеляційному порядку не оспорює.
Відповідач в апеляційній скарзі заперечує наведений позивачем розрахунок заборгованості за процентами за користування кредитними коштами, оскільки вважає, що за весь розрахунковий період слід виходити зі ставки 1% за користування кредитними коштами за один день.
Колегія суддів відхиляє такий аргумент апеляційної скарги, оскільки він гуртується на помилковому розумінні відповідачем положень розділу Розділ IV «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», якими передбачено поширення дії цього закону, зокрема і пункту 17 вказаного Розділу IV, на договори про споживчий кредит, укладені після дня набрання чинності цим Законом, тобто і на укладений 30 квітня 2024 року відповідачем договір. 
Умови договору щодо розміру процентної ставки відповідають законодавству, що регулює правовідносини у сфері споживчого кредитування, а тому не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про їх несправедливість в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та безпідставність (вигаданість) обрахованої заборгованості.
За такого рішення, ухвалене судом першої інстанції, є законним та обґрунтованим, ухвалено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а тому колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги, погоджується з аргументами відзиву на апеляційну скаргу та приходить до висновку, що в силу положень статті 375 ЦПК України не має підстав для скасування цього рішення у вказаній частині.
В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Частиною 13 статті 141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки за наслідками апеляційного перегляду рішення суду залишено без змін, розподіл судових витрат, які покладаються у цій справі на відповідача, не проводиться.
Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Інгульського районного суду міста Миколаєва від 13 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

_________________________________________
Повна постанова складена 21 січня 2026 року