Справа № 201/11480/25
Провадження № 2/201/1032/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року       Соборний районний суд міста Дніпра 
в складі:
головуючого судді Батманової В.В.
з секретарем судового засідання Головко А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, треті особи – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності в порядку спадкування за законом,-

ВСТАНОВИВ:

В провадження Соборного районного суду міста Дніпра надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, треті особи – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності в порядку спадкування за законом.
В обґрунтування позовних вимог було вказано, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер дідусь позивача ОСОБА_6 . Відповідно до свідоцтва про одруження, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 уклали шлюб 24.04.1911. Від цього шлюбу народився батько позивача - ОСОБА_8 .
20.10.1946 батько позивача ОСОБА_8 та ОСОБА_9 уклали шлюб, що підтверджується посвідкою про шлюб від 20.10.1946. Від цього шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась позивач по справі - ОСОБА_10 .
21.11.1970 ОСОБА_10 , уклала шлюб із ОСОБА_11 та змінила прізвище на ОСОБА_12 .
ОСОБА_6 , за життя було побудовано 1/2 житлового будинку АДРЕСА_1 . Зазначений факт підтверджується рішенням народного суду 5ї ділянки Жовтневого району міста Дніпропетровська від 25 грудня 1952 року. Іншу 1/2 частки будинку було побудовано ОСОБА_13 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 . ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_8 . ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_14 .
На даний момент в державний реєстр речових прав на нерухоме майно внесені відомості щодо реєстрації права власності на будинок за адресою АДРЕСА_2 за: - ОСОБА_2 -10/100 часток;- ОСОБА_1 - 25/100 часток; - ОСОБА_3 - 29/100 часток; - ОСОБА_4 - 5/100 часток.
Таким чином, після смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , його частка 6/100 залишилась неуспадкованою. Звернувшись до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Ярової Н.Г., позивач отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо оформлення права власності на спадкове майно, адже заява не була подана у встановлений законодавством строк.
У звязку з вказаним просила суд визнати за ОСОБА_1 право власності на 6/100 часток домоволодіння, що розташовано за адресою АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом.
Представник відповідача скористався правом на подання відзиву в якому не заперечував обставин справи викладених позивачем просив прийняти рішення відповідно до вимог законодавства.
Позивача надала заяву про можливість розгляду справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі.
Представник відповідача надала заяву про розгляд справи без технічної фіксації, просила розглянути справу з урахованням поданого відзиву.
Інші сторони в судове засідання не з`явились, про дату та час судового розгляду повідомлялися належним чином, причина неявка суду не відома.
Згідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволення, з таких підстав.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер дідусь позивача ОСОБА_6 . 
Відповідно до свідоцтва про одруження серія НОМЕР_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 уклали шлюб 24.04.1911. Від цього шлюбу народився батько позивача - ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , про що в книзі записів актів громадянського стану 1915 року 12 місяця 31 числа зроблено відповідний запис №178.
20.10.1946 батько позивача ОСОБА_8 та ОСОБА_9 уклали шлюб, що підтверджується посвідкою про шлюб від 20.10.1946. Від цього шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась позивач по справі - ОСОБА_10 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , про що в книзі записів актів громадянського стану Дніпропетровського міського РАГС 1947 року 3 місяця 2 числа зроблено відповідний запис №739.
21.11.1970 ОСОБА_10 , уклала шлюб із ОСОБА_11 та змінила прізвище на ОСОБА_12 .
ОСОБА_6 , за життя було побудовано 1/2 житлового будинку АДРЕСА_1 . Зазначений факт підтверджується рішенням народного суду 5ї ділянки Жовтневого району міста Дніпропетровська від 25 грудня 1952 року. Іншу 1/2 частки будинку було побудовано ОСОБА_13 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 . ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_8 . ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_14 .
Як вбачається з листа Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 15.05.2007 №4914, у зв`язку із зміною часткового співвідношення між співвласниками, рішенням Виконавчого комітету Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська від 26.02.2002 за №93 було затверджено новий акт ідеальних часток, за: - гр. ОСОБА_15 - 29/100 частки; - гр. ОСОБА_4 - 20/100 частки; - гр. ОСОБА_1 - 25/100 частки; - гр. ОСОБА_2 - 10/100 частки; - гр. ОСОБА_16 - 6/100 частки; - гр. ОСОБА_5 - 5/100 частки; - гр. ОСОБА_17 - 5/100 частки вказаного домоволодіння.
На даний момент в державний реєстр речових прав на нерухоме майно внесені відомості щодо реєстрації права власності на будинок за адресою АДРЕСА_2 за: - ОСОБА_2 -10/100 часток;- ОСОБА_1 - 25/100 часток; - ОСОБА_3 - 29/100 часток; - ОСОБА_4 - 5/100 часток.
Таким чином, після смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , його частка 6/100 залишилась неуспадкованою. 
Звернувшись до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Ярової Н.Г., позивач отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо оформлення права власності на спадкове майно, адже заява не була подана у встановлений законодавством строк.
Відповідно до ст. 316 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, право власності це право особи на майно, яке він здійснює відповідно до закону, по своїй волі і незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складаються із володіння, користування і розпорядження. Володіння майном має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримуватиз цього користь, вигоду. Розпорядженнямайном це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна. 
У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 
Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності у разі, якщо це право не визнається іншою особою, втрачено або відсутній правовстановлюючий документ.
Згідно із ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), спадкування здійснюється за заповітом або за законом, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Стаття 1258 ЦК України встановлює, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Згідно з ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
В силу ч. 1 ст. 1268, ч. 1,5 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною.
Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
У відповідності до ч. ч. 3, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 листопада 2021 року у справі № 759/19779/18 зазначив, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. 
Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Як зазначено в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Будченко проти України», найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), [ВП] заява №33202/96, пп. 108-109, ЄСПЛ 2000?I) (п. 40). У справі «EAST/WEST ALLIANCE LIMITED» проти України» Європейський Суду зазначив: «Згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. рішення у справах "ОСОБА_12 проти Італії" [ВП], заява N 22774/93, п. 44,ECHR 1999-V, та "Вістіньш і Перепьолкінс проти Латвії" [ВП], заява N 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року) (п.1);…. перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58,ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції" від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява № 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року) (2). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних__прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98) (п. 3).
На сьогодні законні підстави для втручання органу влади у мирне володіння майном, а саме, для припинення (обмеження) можливості позивачу користуватися та розпоряджатися будинком (в тому числі претендувати на компенсацію у випадку її пошкодження чи знищення внаслідок воєнних дій), що входить до складу спадкового майна та належить позивачу в порядку спадкування, відсутні.
Проте, в порушення ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право власності позивача на спадкове майно порушено.
Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У справі «EAST/WEST ALLIANCE LIMITED» проти України» Європейський Суд зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні доступність засобу юридичного захисту, здатного забезпечувати втілення в життя змісту конвенційних прав і свобод, незалежно від того, у якій формі вони закріплені в національному правовому порядку. Отже, дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача (див. вищезазначеного рішення у справі "Аксой проти Туреччини", п. 95, та рішення у справі "Кудла проти Польщі" [ВП], заява N 30210/96, п. 157, ECHR 2000-XI ) (п: 4).
Враховуючи, що доводи позивача знайшли підтвердження в ході судового розгляду, в зв`язку з чим підлягають задоволенню у повному обсязі.
Обговорюючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням задоволення позовних вимог, на підставі ст.141 ЦПК України, суд вважає за можливе розподіл судових витрат по даній справі не застосовувати оскільки іншого способу захисту права у позивачів не існує.
Керуючись ст. ст. 3, 5, 12, 77-82, 141, 258, 259, 264-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, треті особи – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності в порядку спадкування за законом задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) право власності на 6/100 часток домоволодіння, що розташовано за адресою АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 

Суддя В.В. Батманова