ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
22 жовтня 2025 року
м. Київ
справа № 361/6116/14-ц
провадження № 14-54cвц25
Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого судді Уркевича В. Ю.,
судді-доповідача Мартєва С. Ю.,
суддів Банаська О. О., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Губської О. А., Дашутіна І. В., Ємця А. А., Кишакевича Л. Ю., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Пількова К. М., Погрібного С. О., Ступак О. В., Ткача І. В., Ткачука О. С., Шевцової Н. В., 
за участю
секретаря судового засідання Мартинюка О. С.,
прокурора - Василенко Н. В.
заявника - ОСОБА_1 ,
представника заявника - ОСОБА_7
представника заявника та ОСОБА_2 - ОСОБА_6
третьої особи - ОСОБА_3 
розглянула у спрощеному провадженні заяву  ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами рішення Апеляційного суду Київської області від 14 травня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2015 року у справі за позовом Броварського міжрайонного прокурора Київської області в інтересах держави в особі Богданівської сільської ради Броварського району Київської області до Броварської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , за участю третіх осіб: ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , про визнання недійсним і скасування розпоряджень та державного акта на право приватної власності на землю, визнання недійсними свідоцтва про право власності на нерухоме майно і договору купівлі-продажу нерухомого майна та витребування майна із чужого незаконного володіння. 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позову 
1.           У серпні 2014 року Броварський міжрайонний прокурор Київської області (далі - Прокурор) звернувся до суду із позовом в інтересах держави в особі Богданівської сільської ради Броварського району Київської області до Броварської районної державної адміністрації Київської області (далі - Броварська РДА), ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
2.           Позов мотивував тим, що Броварська міжрайонна прокуратура на підставі постанови від 27 березня 2014 року перевірила діяльність Броварської РДА при прийнятті розпорядження щодо передачі ОСОБА_2 у власність земельної ділянки площею 1,8001 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, в адміністративних межах Богданівської сільської ради Броварського району Київської області за межами населеного пункту.
3.           Перевірка встановила, що спірна земельна ділянка, частково, площею 1,7962 га, знаходиться в межах населеного пункту Богданівської сільської ради Броварського району Київської області, що підтверджується висновком комісійної судової земельно-технічної експертизи від 01 травня 2013 року № 608/609/13-41, а тому розпорядження Броварської РДА від 11 липня 2011 року № 1174 та від 16 жовтня 2013 року № 749, державний акт на право приватної власності на спірну земельну ділянку, а також свідоцтва про право власності на цю ж земельну ділянку видані з порушенням вимог земельного законодавства України.
4.           Враховуючи, що більша частина спірної земельної ділянки знаходиться в межах села Богданівка Броварського району Київської області, питання щодо розпорядження цією земельною ділянкою, зміни цільового призначення цієї земельної ділянки відноситься до повноважень Богданівської сільської ради Броварського району Київської області.
5.           Зазначив, що після прийняття незаконних розпоряджень Броварською РДА ОСОБА_2 провів поділ спірної земельної ділянки, площею 1,8001 га на дві окремі земельні ділянки площею 0,18 га та площею 1,6201 га із цільовим призначенням для індивідуального садівництва.
6.           Послався на те, що 20 листопада 2013 року ОСОБА_2 відчужив ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу земельну ділянку площею 0,18 га в адміністративних межах Богданівської сільської ради Броварського району Київської області. 
7.           Вважає цей правочин недійсним, оскільки ОСОБА_1 придбала її у ОСОБА_2 , який на час його вчинення згідно з частиною другою статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності.
8.           Ураховуючи викладене, просив суд:
- визнати недійсним та скасувати розпорядження Броварської РДА від 16 жовтня 2013 року № 749 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, цільове призначення якої змінюється з ведення особистого селянського господарства на ведення садівництва ОСОБА_2 в адміністративних межах Богданівської сільської ради Броварського району Київської області за межами населеного пункту»; 
- визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, виданий 06 вересня 2011 року на ім`я ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 1,8001 га, що розташована в адміністративних межах Богданівської сільської ради Броварського району Київської області, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства; 
- визнати недійсним свідоцтво про право власності на земельну ділянку, видане 29 жовтня 2013 року на ім`я ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 1,8001 га, цільове призначення - для індивідуального садівництва, що розташована в адміністративних межах Богданівської сільської ради Броварського району Київської області; 
- визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 08 листопада 2013 року на ім`я ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 1,6201 га, цільове призначення - для індивідуального садівництва, що розташована в адміністративних межах Богданівської сільської ради Броварського району Київської області; 
- визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 08 листопада 2013 року на ім`я ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,18 га, цільове призначення - для індивідуального садівництва, що розташована в адміністративних межах Богданівської сільської ради Броварського району Київської області; 
- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,18 га, що розташована в адміністративних межах Богданівської сільської ради Броварського району Київської області, цільове призначення - для індивідуального садівництва, укладений 20 листопада 2013 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Бурлакою О. В.; 
- витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку площею 1,6201 га з цільовим призначенням - для індивідуального садівництва, вартістю 514 980 грн, що розташована в адміністративних межах Богданівської сільської ради Броварського району Київської області; витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,18 га, цільове призначення - для індивідуального садівництва, вартістю 57 220 грн, що розташована в адміністративних межах Богданівської сільської ради Броварського району Київської області.
Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій
9.           Рішенням від 14 лютого 2015 року Броварський міськрайонний суд Київської області у позові відмовив.
10.        Рішення місцевий суд мотивував недоведеністю перебування спірної земельної ділянки в межах с. Богданівка Броварського району Київської області. 
11.        Рішенням від 14 травня 2015 року Апеляційний суд Київської області апеляційну скаргу прокурора Київської області задовольнив.
Рішення місцевого суду скасував і ухвалив нове рішення, яким позов прокурора Київської області в інтересах держави в особі Богданівської сільської ради Броварського району Київської області задовольнив.
Визнав недійсним і скасував розпорядження Броварської РДА від 11 липня 2011 року № 1174 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок та виготовлення державних актів на право власності на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Богданівської сільської ради Броварського району Київської області за межами населеного пункту».
Визнав недійсним і скасував розпорядження Броварської РДА від 16 жовтня 2013 року № 749 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, цільове призначення якої змінюється з ведення особистого селянського господарства на ведення садівництва ОСОБА_2 в адміністративних межах Богданівської сільської ради за межами населеного пункту Броварського району Київської області».
Визнав недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 424275, виданий 06 вересня 2011 року на ім`я ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 1,8001 га, що розташована в адміністративних межах Богданівської сільської ради Броварського району Київської області, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства.
Визнав недійсним свідоцтво про право власності на земельну ділянку, індексний номер 11763675, видане 29 жовтня 2013 року на ім`я ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 1,8001 га, кадастровий номер 3221280801:01:080:0294, цільове призначення - для індивідуального садівництва, що розташована в адміністративних межах Богданівської сільської ради Броварського району Київської області.
Визнав недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 12492240, видане 08 листопада 2013 року на ім`я ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 1,6201 га, кадастровий номер 3221280801:01:080:0358, цільове призначення - для індивідуального садівництва, що розташована в адміністративних межах Богданівської сільської ради Броварського району Київської області.
Визнав недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 12494236, видане 08 листопада 2013 року на ім`я ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,18 га, кадастровий номер 3221280801:01:080:0357, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва в адміністративних межах Богданівської сільської ради Броварського району Київської області.
Визнав недійсним нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,18 га, кадастровий номер 3221280801:01:080:0357, в адміністративних межах Богданівської сільської ради Броварського району Київської області з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, укладений 20 листопада 2013 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 . 
Витребував із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку площею 1,6201 га, цільове призначення - для індивідуального садівництва, кадастровий номер 3221280801:01:080:0358, вартістю 514 980,00 грн, що розташована в адміністративних межах Богданівської сільської ради Броварського району Київської області.
Витребував із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,18 га, цільове призначення - для індивідуального садівництва, кадастровий номер 3221280801:01:080:0357, вартістю 57 220,00 грн, що розташована в адміністративних межах Богданівської сільської ради Броварського району Київської області.
12.        Апеляційний суд мотивував рішення тим, що перебування спірної земельної ділянки в межах населеного пункту с. Богданівка Броварського району Київської області доведено позивачем належними та допустимими доказами.
13.        Ухвалою від 16 вересня 2015 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відхилив, а рішення Апеляційного суду Київської області від 14 травня 2015 року залишив без змін.
14.        Ухвалу суд касаційної інстанції мотивував тим, що земельна ділянка, яка є предметом спору, знаходиться в межах Богданівської сільської ради Броварського району Київської області, а отже, розпорядження Броварської РДА від 11 липня 2011 року № 1174 та від 16 жовтня 2013 року № 749 видані з порушенням пункту 12 Перехідних положень та статті 12 Земельного кодексу України (далі - ЗК України). 
Зазначив, що оспорений державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на ім`я ОСОБА_2 , підлягає визнанню недійсним та скасуванню, оскільки виданий на підставі незаконного рішення, а підставою для визнання недійсними договору купівлі-продажу та виданого на його підставі на ім`я ОСОБА_1 державного акта, є те, що ОСОБА_2 не міг передати ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,18 га за договором купівлі-продажу, оскільки отримав це право з порушенням визначеного законом порядку. 
Зазначив, що оформлення ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку площею 0,18 га є незаконним, оскільки право власності та право користування земельними ділянками набувається громадянами України в порядку та у спосіб, визначені законом.
Короткий зміст рішення Європейського суду з прав людини
15.        12 березня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) із заявою про порушення національними судами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
16.        Рішенням від 16 січня 2025 року у справі «ОСОБА_1 проти України» (Case of Tverdokhlebovav. Ukraine) ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.
17.        Це рішення набуло статусу остаточного 16 квітня 2025 року. 
18.        ЄСПЛ дійшов висновку, що національні суди не забезпечили повідомлення заявниці про провадження у цій справі, а отже, вона була позбавлена можливості представити свої аргументи під час розгляду справи в судах попередніх інстанцій. Це упущення не можна вважати виправленим під час касаційного провадження.
19.        Суд вважає порушеним пункт 1 статті 6 Конвенції.
20.        Зазначив, що попри той факт, що причини визнання недійсним права власності заявниці на спірну земельну ділянку виникли з вини органів державної влади, ЄСПЛ, враховуючи обставини цієї справи, вважає, що втручання у право заявниці за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції не порушило вимоги дотримання справедливого балансу між правами особи за Конвенцією та суспільними інтересами.
21.        З цього випливає, що порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції не було.
22.        Враховуючи відсутність порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції у цій справі, ЄСПЛ вважає, що немає підстав для присудження відшкодування будь-якої матеріальної шкоди.
23.        З іншого боку, ЄСПЛ дійшов висновку, що порушення статті 6 Конвенції, як було встановлено раніше, мало спричинити моральні страждання заявниці. Таким чином, присудив їй 3 600 євро на відшкодування моральної шкоди.
Короткий зміст вимог заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами
24.        У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Великої Палати Верховного Суду із заявою про перегляд за виключними обставинами рішення Апеляційного суду Київської області від 14 травня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2015 року у справі № 361/6116/14-ц у зв`язку із встановленням ЄСПЛ у справі «ОСОБА_1 проти України» порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом [пункт 2 частини третьої статті 423 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)]. 
25.        Заявниця просила скасувати рішення Апеляційного суду Київської області від 14 травня 2015 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2015 року, а рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 лютого 2015 року залишити без змін.
Рух заяви про перегляд судових рішень за виключними обставинами
26.        06 травня 2025 року заява ОСОБА_1 про перегляд судових рішень за виключними обставинами надійшла до Великої Палати Верховного Суду.
27.        Ухвалою від 09 травня 2025 року Велика Палата Верховного Суду відкрила провадження у цій справі за виключними обставинами, витребувала матеріали справи № 361/6116/14-ц із суду першої інстанції, а також витребувала з Міністерства юстиції України копію рішення ЄСПЛ від 16 січня 2025 року у справі «ОСОБА_1 проти України» (Case of Tverdokhlebovav. Ukraine), ухвалене за результатами розгляду заяви № 15830/16, з його автентичним перекладом українською мовою та призначила справу до розгляду.
28.        21 травня 2025 року до Великої Палати Верховного Суду надійшли матеріали справи № 361/6116/14.
29.        27 травня 2025 року на адресу суду від Міністерства юстиції України надійшла копія зазначеного рішення ЄСПЛ разом із його автентичним перекладом українською мовою.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Узагальнені доводи особи, яка подала заяву про перегляд судових рішень за виключними обставинами
30.        Обґрунтовуючи наявність підстави для перегляду судових рішень за виключними обставинами, ОСОБА_1 послалася на рішення ЄСПЛ від 16 січня 2025 року у справі «ОСОБА_1 проти України» (Case of Tverdokhlebova v. Ukraine), ухвалене за результатами розгляду заяви № 15830/16, у якому Суд встановив порушення статті 6 Конвенції. Це рішення набуло статусу остаточного 16 квітня 2025 року. 
31.        Зазначила, що цим рішенням ЄСПЛ установив факт порушення статті 6 Конвенції.
32.        Послалася на те, що у справі «ОСОБА_1 проти України» (Case of Tverdokhlebova v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що суди, виявивши, що їхні листи та повістки не були доставлені, не спробували скористатися будь-якими іншими способами сповіщення для повідомлення заявниці про провадження, хоча такі можливості були не тільки доступними для них, але і їхнє вжиття вимагалося від них.
33.        Виходила з того, що ЄСПЛ вражений фактом того, що касаційний суд не надав чіткої відповіді на докладні та доречні аргументи заявниці щодо цього питання, або, справді, на її аргументи по суті справи, висунуті вперше під час цього провадження, - стосовно, inter alia, твердження, що суди нижчих інстанцій неправильно застосували норми законодавства і залишили без уваги деякі докази, які стосувалися фактів справи.
34.        Зазначила, що ЄСПЛ нагадав, що з точки зору Конвенції заявник не має доводити, що його відсутність у судовому засіданні фактично нашкодила або вплинула на результат провадження, оскільки така вимога позбавила б змісту гарантії статті 6 Конвенції.
35.        Послалася на те, що ЄСПЛ дійшов висновку, що національні суди не забезпечили повідомлення заявниці про провадження у цій справі, а тому вона була позбавлена можливості представити свої аргументи під час розгляду справи в судах нижчих інстанцій. Це упущення не можна вважати виправленим під час касаційного провадження.
36.        Також ЄСПЛ встановив, що порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції не було.
37.        Виходила з того, що рішення ЄСПЛ мотивував тим, що визнання недійсним права власності заявниці на земельну ділянку становило втручання в її майнові права, яке слід розглядати як позбавлення майна. Отже, застосовне друге правило статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
38.        Дійшов висновку, що втручання у права власності заявниці було спрямоване на забезпечення інтересів місцевої громади та її мешканців і, таким чином, відповідало інтересам суспільства.
39.        Зазначив, що заявниці не присуджене відшкодування в ініційованому прокурором провадженні. Водночас він зауважує, що заявниця придбала спірну земельну ділянку за договором купівлі-продажу з приватною особою, а не безпосередньо у держави. Отже, після визнання недійсним первинного виділення земельної ділянки ОСОБА_2 , вона могла вимагати від нього відшкодування шкоди, що вона успішно зробила. Рішенням від 10 грудня 2019 року заявниці  присудили суму, яку вона сплатила ОСОБА_2 у повному обсязі, скориговану за обмінним курсом, який діяв на день ухвалення рішення. Такий підхід значною мірою відповідає його власному підходу до розрахунку матеріальної шкоди у подібних ситуаціях.
40.        ЄСПЛ також звернув увагу на інформацію, що у 2021 році заявниця ініціювала процедуру безоплатного отримання іншої земельної ділянки в цьому ж районі. Хоча заявниця не надала детальних відомостей щодо цього факту, вона також і не заперечувала його.
41.        З огляду на наведене та попри той факт, що причини визнання недійсним права власності заявниці на спірну земельну ділянку виникли з вини державних органів, ЄСПЛ, враховуючи обставини цієї справи, вважає, що втручання у право заявниці за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції не порушило вимоги дотримання справедливого балансу між правами особи за Конвенцією та суспільними інтересами.
42.        Звернувшись до Великої Палати Верховного Суду, ОСОБА_1 послалася на те, що справедливим буде скасувати рішення Апеляційного суду Київської області від 14 травня 2015 року й ухвалу Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2015 року та залишити в силі рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 лютого 2015 року.
43.        У судовому засіданні заявник та представник заявника ОСОБА_5 заяву підтримали.
44.        Представник заявника та відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 в судовому засіданні проти задоволення заяви не заперечував.
45.        Прокурор у судовому засідання проти заяви заперечувала та просила відмовити у її задоволенні.
46.        Третя особа ОСОБА_3 заперечував проти заяви та просив відмовити у її задоволенні.
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
47.        Велика Палата Верховного Суду заслухала суддю-доповідача, оцінивши доводи учасників справи, дослідивши матеріали заяви про перегляд судових рішень та матеріали справи, зміст рішення ЄСПЛ, дійшла висновку, що заява ОСОБА_1 про перегляд судових рішень за виключними обставинами підлягає задоволенню частково з таких підстав. 
Застосовні норми права
48.        Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
49.        Одним з міжнародних договорів щодо прав людини є Конвенція, яка була ратифікована Україною 17 липня 1997 року (№ 475/97-ВР), набула чинності 11 вересня 1997 року і стала частиною національного законодавства, яке підлягає застосуванню.
50.        Конвенція передбачає юрисдикцію ЄСПЛ щодо заяв громадян України про порушення державою норм цієї Конвенції.
51.        Міжнародним документом, що визначає правовий статус як самого ЄСПЛ, так і його рішень, є ця Конвенція, зокрема її розділ ІІ. При цьому стаття 46 Конвенції зазначає про безумовний обов`язок держав-учасниць виконувати остаточні рішення ЄСПЛ у будь-яких справах, в яких вони є сторонами. 
52.        Поряд із цим ЄСПЛ залишає за державою свободу у виборі заходів, необхідних для виконання його рішень. Згідно зі стандартами Ради Європи значення кожного з прийнятих ЄСПЛ рішень полягає в тому, що вони не тільки повинні впливати на право конкретного заявника, але також і на розвиток національного законодавства держав-учасниць Конвенції. Заходи поновлення права особи, яка зверталась до ЄСПЛ із заявою, мають значення у контексті відповідальності держави перед певною особою як санкції за порушення її права.
53.        Правові норми щодо порядку виконання рішень ЄСПЛ закріплені в Законі України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV).
54.        Цей Закон є спеціальним та регулює відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконувати рішення ЄСПЛ та необхідністю впроваджувати в українське судочинство європейські стандарти прав людини. Водночас чітких рекомендацій щодо правил виконання рішень ЄСПЛ судами Закон № 3477-IV не містить. Такі правила визначені у відповідному процесуальному законодавстві.
55.        З урахуванням частини першої статті 32 Конвенції щодо поширення юрисдикції ЄСПЛ на всі питання її тлумачення і застосування, частини другої статті 19 Конституції України щодо обов`язку органів державної влади та місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, частин першої та третьої статті 124 Конституції України та частини першої статті 5 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» можна зробити висновок, що всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї є компетенцією ЄСПЛ, а застосування норм матеріального і процесуального права та вирішення юридичних спорів при здійсненні правосуддя в Україні є виключними повноваженнями національних судів.
56.        Як зазначив ЄСПЛ у рішенні від 13 липня 2000 року у справі «Скоццарі та Джюнта проти Італії» (Scozzari and Giunta v. Іtaly, заяви № 39221/98 і № 41963/98, параграф 249), під обов`язком Високих Договірних Сторін виконувати остаточні рішення ЄСПЛ у будь-якій справі, в якій вони є сторонами, розуміється, що рішення, відповідно до якого ЄСПЛ визнав порушення, покладає на державу-відповідача обов`язок не лише здійснити на користь заявника виплати, присуджені як справедлива сатисфакція, але також і здійснити під контролем Комітету Міністрів загальні і, якщо це доречно, індивідуальні заходи, здійснення яких є необхідним у рамках внутрішньої правової системи, аби покласти край виявленому порушенню та виправити негативні наслідки такого порушення. Більше того, знаходячись під контролем Комітету Міністрів, держава-відповідач вільна у виборі засобів, якими вона виконуватиме свої зобов`язання за статтею 46 Конвенції, за умови, що такі засоби не суперечитимуть висновкам, які містяться у рішенні ЄСПЛ.
57.        Глава 3 Закону № 3477-IV передбачає необхідність ужиття для виконання рішення ЄСПЛ, який констатував порушення Україною Конвенції, заходів індивідуального та загального характеру.
58.        За положеннями статті 1 Закону № 3477-IV виконанням рішення є: а) виплата стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру.
59.        Якщо ЄСПЛ визнає факт порушення Конвенції або протоколів до неї і якщо внутрішнє право держави, яка була стороною у справі, передбачає лише часткову компенсацію, ЄСПЛ у разі необхідності надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію (стаття 41 Конвенції).
60.        За статтею 10 Закону № 3477-IV додатковими до виплати присудженого ЄСПЛ відшкодування (статті 7-9 цього Закону) заходами індивідуального характеру є: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який особа мала до порушення Конвенції (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні ЄСПЛ. Відновлення попереднього юридичного стану особи здійснюється, зокрема, шляхом повторного розгляду справи, включаючи відновлення провадження у справі.
61.        Перелік додаткових заходів індивідуального характеру досить вузький. По суті, їх існування не є гарантією забезпечення відновлення порушених прав і не свідчить про досягнення у кожному випадку мети цих заходів, передбаченої законодавством.
62.        Застосування restitutio in integrum можливе шляхом повторного розгляду справи, включаючи відновлення провадження у ній, у разі вжиття Україною заходів індивідуального характеру на виконання рішення ЄСПЛ у справі, в якій вона є стороною. Для цього потрібно враховувати Рекомендацію № R(2000)2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам «Щодо повторного розгляду або поновлення провадження у певних справах на національному рівні після прийняття рішень Європейським судом з прав людини». Відповідно до цієї рекомендації повторний розгляд справи, включаючи поновлення провадження, варто застосовувати, особливо тоді: 
- коли потерпіла сторона і далі зазнає негативних наслідків від рішення, ухваленого на національному рівні, - наслідків, щодо яких справедлива сатисфакція не була адекватним засобом захисту і які не можна виправити інакше, ніж через повторний розгляд або поновлення провадження;
- коли рішення ЄСПЛ спонукає до висновку, що (а) оскаржене рішення національного суду суперечить Конвенції, або (б) в основі визнаного порушення лежали суттєві процедурні помилки чи положення, які ставлять під серйозний сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні.
63.        Пункт 16 цієї Рекомендації зазначає, що у справах щодо перегляду або поновлення провадження у справі, в яких ЄСПЛ присудив справедливу компенсацію, питання про те, яким чином така компенсація буде взята до уваги, має вирішуватися на розсуд компетентного внутрішньонаціонального суду або відповідних органів влади з урахуванням обставин кожної справи.
64.        Отже, у рішенні ЄСПЛ може прямо вказати на необхідність вжиття державою додаткових заходів індивідуального характеру, чи із самого рішення ЄСПЛ можна виснувати про необхідність відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який особа мала до порушення Конвенції, шляхом повторного розгляду її справи судом, включаючи відновлення провадження у тій справі. Якщо інше ЄСПЛ не вказав у рішенні, повторний судовий розгляд справи, включаючи відновлення у ній провадження, можливий, коли ЄСПЛ визнав порушення Україною зобов`язань за Конвенцією під час вирішення судом на національному рівні тієї справи, в якій ухвалене судове рішення, про перегляд якого просить заявник.
Щодо процесуальних підстав перегляду рішення суду за виключними обставинами
65.        Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 423 ЦПК України підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом.
66.        Заява про перегляд судового рішення з підстави, визначеної пунктом 2 частини третьої статті 423 цього Кодексу, подається до Верховного Суду і розглядається у складі Великої Палати (частина третя статті 425 ЦПК України).
67.        Стаття 429 ЦПК України визначає, що заява про перегляд судового рішення за виключними обставинами розглядається судом у судовому засіданні протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження за виключними обставинами.
68.        Справа розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом для провадження, у суді тієї інстанції, яка здійснює перегляд. 
69.        За результатами перегляду судового рішення за виключними обставинами суд може: 1) відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі; 2) задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення; 3) скасувати судове рішення і закрити провадження у справі або залишити позов без розгляду.
70.        За результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами Верховний Суд може також скасувати судове рішення (судові рішення) повністю або частково і передати справу на новий розгляд до суду першої чи апеляційної інстанції
Оцінка доводів заяви про перегляд рішення за виключними обставинами
71.        В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
72.        Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
73.        Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 1 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій).
74.        Відповідно до частини другої статті 6 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про час і місце розгляду своєї справи.
75.        За частинами першою, другою статті 10 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
76.        За змістом статті 74 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.
Судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки-повідомлення - особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов`язковою.
Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Положення цієї частини не поширюються на випадки, передбачені абзацом другим частини третьої статті 191 цього Кодексу.
Судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.
У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. 
У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.
Відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті.
77.        Розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов`язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі (частина перша статті 158 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій).
78.        За змістом статті 122 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій)про відкриття провадження у справі чи відмову у відкритті провадження у справі суддя постановляє ухвалу. В ухвалі про відкриття провадження у справі зазначаються, зокрема, час і місце попереднього судового засідання, якщо суддя вирішив, що його проведення є необхідним, або час і місце судового розгляду справи, якщо суддя вирішив, що проведення попереднього судового засідання у справі не є необхідним; пропозиція відповідачу подати в зазначений строк письмові заперечення проти позову та посилання на докази, якими вони обґрунтовуються.
79.        Згідно зі статтею 127 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) після відкриття провадження у справі суд невідкладно надсилає особам, які беруть участь у справі, копії ухвали про відкриття провадження у справі. Одночасно з копією ухвали про відкриття провадження у справі відповідачу надсилається копія позовної заяви з копіями доданих до неї документів, а третій особі - копія позовної заяви.
80.        У статті 297 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) визначено, що про відкриття апеляційного провадження у справі суддя-доповідач постановляє ухвалу. 
81.        Апеляційний суд не пізніше наступного дня після постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до розгляду надсилає копії апеляційної скарги та доданих до неї матеріалів особам, які беруть участь у справі, і встановлює строк, протягом якого можуть бути подані ними заперечення на апеляційну скаргу (стаття 298 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій).
82.        Частиною третьою статті 303 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій), апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.
83.        Апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки в судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи (стаття 305 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій).
84.        Частиною першою статті 309 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) визначено, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи.
85.        Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 324 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій).
86.        Відповідно до статті 335 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Касаційний суд перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.
87.        Згідно із частинами другою, третьою статті 338 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення, зазначені у частинах першій і другій цієї статті, допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
88.        У пункті 23 рішення від 16 січня 2025 року у справі «ОСОБА_1 проти України» ЄСПЛ зазначив, що можливість для сторін брати участь у провадженні випливає з об`єкта та мети статті 6 Конвенції в цілому. 
Крім того, принципи змагальності та рівності сторін навряд чи можна уявити без участі сторін у судовому розгляді і вони вимагають, щоб особа, щодо якої було ініційоване провадження, була поінформована про цей факт (див. рішення у справі «Діліпак та Каракая проти Туреччини» (Dilipak and Karakaya v. Turkey), заяви № 7942/05 і № 24838/05, пункти 76 і 77, від 04 березня 2014 року). 
У разі невручення належним чином стороні провадження судових документів вона може бути позбавлена можливості захищати себе під час провадження (див. рішення у справі «Заводнік проти Словенії» (Zavodnik v. Slovenia), заява № 53723/13, пункт 70, від 21 травня 2015 року із подальшими посиланнями). 
Крім того, принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною (див. рішення у справах «Домбо Бехеєр Б.В. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands), від 27 жовтня 1993 року, пункт 33, Серія А № 274, та «Авотіньш проти Латвії» [ВП] (Avotins v. Latvia) [GC], заява № 17502/07, пункт 119, від 23 травня 2016 року), і має бути забезпечена можливість ознайомитися із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі з апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження з цього приводу. Під загрозою стоїть упевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, inter alia, на усвідомленні того, що вони мали змогу висловити свою позицію щодо кожного документа в матеріалах справи (див. рішення у справі «Беер проти Австрії» (Beer v. Austria), заява № 30428/96, пункти 17 та 18, від 06 лютого 2001 року).
89.        У пункті 24 цього рішення Суд виходив з того, що, як убачається з доступних Суду процесуальних документів, а саме судових рішень та доводів сторін, адреса заявниці була вказана як «вулиця Красовського, 6, м. Бровари, Київська область». Хоча жодна зі сторін у цій справі не надала Суду копії листів і повісток, надісланих національними судами, він не має підстав сумніватися, що національні суди використовували цю адресу для листування із заявницею. 
Суд, вказував на той факт, що, всупереч твердженням заявниці, зазначена адреса дійсно існувала на момент подій (хоча вулиця була перейменована); однак також правдою є те, що будівля за цією адресою - багатоквартирний будинок, і це означало, що був необхідним номер квартири для доставлення листа або повістки. У будь-якому випадку заявниця стверджувала, що її зареєстрована адреса була у м. Києві, і хоча вона не надала жодних документів у зв`язку із цим до Суду, ця адреса в м. Києві дійсно була зазначена в договорі купівлі-продажу з Д., на який посилався прокурор у провадженні. Уряд не надав інформації чи документів або пояснень щодо використання неправильної адреси, або будь-яких пояснень, чому суди, виявивши, що їхні листи та повістки не були доставлені, не спробували скористатися будь-якими іншими способами сповіщення для повідомлення заявниці про провадження, хоча такі можливості були не тільки доступними для них, але і їхнє вжиття вимагалося від них (див. пункт 16 та, наприклад, рішення у справі «Лазаренко та інші проти України» (Lazarenko and Others v. Ukraine), заява № 70329/12 та 5 інших заяв, пункт 40, від 27 червня 2017 року).
90.        У пункті 25 рішення Суд зазначив, що у зв`язку із цим він вражений фактом, що касаційний суд не надав чіткої відповіді на докладні та доречні аргументи заявниці щодо цього питання, або, справді, на її аргументи по суті справи, висунуті вперше під час цього провадження - стосовно, inter alia, твердження, що суди нижчих інстанцій неправильно застосували норми законодавства і залишили без уваги деякі докази, які стосувалися фактів справи (див. пункт 9). 
Стосовно останнього Суд зауважив, що згідно зі статтею 338 ЦПК України у редакції, чинній на момент подій, у випадку порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, рішення судів першої та/або апеляційної інстанцій можуть бути скасовані, а справа направлена на новий розгляд (див. пункт 16).
91.        Пунктом 26 рішення ЄСПЛ зауважив, що аргументу Уряду, що заявниця не вказала, як її відсутність вплинула на розгляд справи, Суд нагадує, що з точки зору Конвенції заявник не має доводити, що його відсутність у судовому засіданні фактично нашкодила або вплинула на результат провадження, оскільки така вимога позбавила б змісту гарантії статті 6 Конвенції (див. рішення у справі «П., К. та С. проти Сполученого Королівства» (P., C. and S. v. The United Kingdom), заява № 56547/00, пункт 96, ЄСПЛ 2002-VI, та, наприклад, рішення у справі «Лопушанський проти України» (Комітет) (Lopushanskyy v. Ukraine) (Committee), заява № 27793/08, пункт 64, від 02 лютого 2017 року).
92.        Загалом ЄСПЛ у рішенні від 16 січня 2025 року у справі «ОСОБА_1 проти України» дійшов висновку, що національні суди не забезпечили повідомлення заявниці про провадження у цій справі, а тому вона була позбавлена можливості представити свої аргументи під час розгляду справи в судах нижчих інстанцій. Це упущення не можна вважати виправленим під час касаційного провадження.
Отже, Суд вважав, що було порушено пункт 1 статті 6 Конвенції, а саме право на справедливий судовий розгляд.
93.        Перевіряючи встановлені ЄСПЛ порушення за матеріалами справи, Велика Палата Верховного Суду встановила, що 19 серпня 2014 року ОСОБА_1 направлялася ухвала Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 серпня 2014 року про відкриття провадження у справі разом з позовною заявою з додатками за адресою, зазначеною позивачем: АДРЕСА_1 (а. с. 34, т. 1).
94.        Конверт повернувся до суду разом зі зворотнім поштовим повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання» (а. с. 41, т. 1).
95.        Суд першої інстанції неодноразово направляв відповідачу ОСОБА_1 судові повістки-повідомлення за адресою: АДРЕСА_1 , однак конверти разом зі зворотнім поштовим повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення поверталися до суду з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання» (а. с. 54, 77, 122, 174, 182, 220, 243, т. 1).
96.        09 лютого 2015 року Броварський міськрайонний суд Київської області направив запит до начальника відділу адресно-довідкової роботи Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві щодо надання інформації про адресу реєстрації місця проживання ОСОБА_1 (а. с. 238, т. 1).
97.        Не дочекавшись відповіді на запит щодо адреси реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , 14 лютого 2015 року Броварський міськрайонний суд Київської області ухвалив рішення.
98.        19 лютого 2015 року до суду від відділу адресно-довідкової роботи Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві надійшла відповідь на запит суду, у якій зазначено, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 59, т. 2).
99.        01 квітня 2015 року ОСОБА_1 направлялась ухвала Апеляційного суду Київської області від 30 березня 2015 року про відкриття апеляційного провадження, разом з апеляційною скаргою за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 72 т. 2).
100.     Конверт разом зі зворотнім поштовим повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення повернувся до суду з відміткою «неповна адреса» (а. с. 108 т. 2).
101.     23 квітня 2015 року колегія суддів Апеляційного суду Київської області відклала розгляд справи на 14 травня 2015 року.
102.     У розписці про повідомлення учасників справи на час та місце розгляду справи зазначено, що представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 повідомлений про відкладення справи на 14 травня 2015 року (а. с. 112, т. 2).
103.     Між тим, із справи слідує, що ОСОБА_6 на підставі договору про надання правової допомоги від 22 квітня 2015 року № 22/04 представляв інтереси відповідача ОСОБА_2 , що також підтверджується ордером серії КС № 013975 від 23 квітня 2015 року та самим договором (а. с. 96, 97, 98, т. 2).
104.     Справа не містить доказів на підтвердження представництва інтересів ОСОБА_1 адвокатом Ковальовим Ю.Ю. в суді апеляційної інстанції.
105.     Також у справі відсутні документи, які підтверджують направлення відповідачу ОСОБА_1 судової повістки-повідомлення про розгляд справи на 14 травня 2015 року.
106.     14 травня 2015 року Апеляційний суд Київської області ухвалив рішення, копію якого направив до відома, зокрема, відповідачу ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 132).
107.     28 травня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Броварського міськрайонного суду Київської області із заявою про ознайомлення з матеріалами справи № 361/6116/14-ц (а. с. 139, т. 2).
108.     03 червня 2015 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Київської області від 14 травня 2015 року, яку мотивувала, зокрема, тим, що ані місцевий суд, ані суд апеляційної інстанції не повідомили її про розгляд справи (а. с. 172-195, т. 2). 
109.     Ухвалою від 11 червня 2015 року Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрив касаційне провадження (а. с. 196, т. 2).
110.     Ухвалою від 16 вересня 2015 року Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відхилив, рішення Апеляційного суду Київської області від 14 травня 2015 року залишив без змін та виходив з того, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Доводи касаційних скарг не знайшли свого підтвердження (а. с. 208-212, т. 2).
111.     Наведеним підтверджуються висновки ЄСПЛ про те, що як суд першої інстанції, так і апеляційний суд не врахували, що будівля за адресою: АДРЕСА_1 є багатоквартирним будинком, і це означало, що був необхідним номер квартири для доставлення листа або повістки. 
112.     Суди не звернули уваги на те, що ОСОБА_1 була зареєстрована за іншою адресою у м. Києві, та, незважаючи на відповідь відділу адресно-довідкової роботи Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, суд апеляційної інстанції направив судову повістку-повідомлення за неправильною та ще й неповною адресою.
113.     Крім того, суди попередніх інстанцій, виявивши, що їхні листи та повістки не доставлені, не спробували скористатися будь-якими іншими способами сповіщення для повідомлення заявниці про провадження, хоча такі можливості були не тільки доступними для них, але і їхнє вжиття вимагалося від них (оголошення в пресі тощо).
114.     Знайшли своє підтвердження висновки ЄСПЛ про те, що касаційний суд не надав чіткої відповіді на докладні та доречні аргументи заявниці щодо її неповідомлення судами першої та апеляційної інстанцій про розгляд справи,  або ж на її аргументи по суті справи, які були висунуті вперше під час цього провадження, стосовно неправильного застосування судами нижчих інстанцій норм законодавства, і залишив без уваги деякі докази, які стосувалися фактів справи.
115.     Суд касаційної інстанції не застосував вимоги статті 338 ЦПК України у редакції, чинній на час вирішення справи, та не врахував, що у випадку порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, рішення судів першої та/або апеляційної інстанцій можуть бути скасовані, а справа направлена на новий розгляд.
116.     Отже, порушення, констатовані ЄСПЛ у рішенні від 16 січня 2025 року у справі «ОСОБА_1 проти України», підтверджені матеріалами справи                                          № 361/6116/14-ц.
117.     З урахуванням наведеного Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з порушенням норм цивільного процесуального законодавства, зокрема вимоги про справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ, дотриманням принципів рівності сторін та відкритості інформації щодо справи, оскільки матеріали справи не містять підтвердження виконання судом апеляційної інстанції вимог статті 74 ЦПК України (завчасне направлення судової повістки-повідомлення за належною адресою), статті 127 ЦПК України (направлення копії апеляційної скарги відповідачу ОСОБА_1 ), статті 305 ЦПК України (розгляд справи, незважаючи на неявку у судове засідання відповідачки, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки).
118.     Отже, суд апеляційної інстанції не забезпечив дотримання права на справедливий розгляд справи, оскільки не надав можливості відповідачу ОСОБА_1 брати участь у розгляді справи та висловити свою позицію з приводу доводів позову та апеляційної скарги прокурора.
119.     Велика Палата Верховного Суду висновує, що ухвала суду касаційної інстанції також прийнята з порушенням норм цивільного процесуального законодавства, зокрема вимоги статті 335 ЦПК України, оскільки Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ належним чином не перевірив у межах касаційної скарги правильність застосування судом апеляційної інстанцій норм процесуального права, зокрема, щодо належного повідомлення відповідача про розгляд справи, а також вимоги статті 338 ЦПК України, яка передбачає, що у випадку порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, рішення суду апеляційної інстанції повинно бути скасоване, а справа направлена на новий розгляд.
120.     Характер установлених ЄСПЛ процедурних порушень під час апеляційного та касаційного переглядів справи, які лягли в основу його висновку про порушення Україною пункту 1 статті 6 Конвенції через недотримання права на справедливий судовий розгляд, ставлять під сумнів результат таких апеляційного та касаційного переглядів.
121.     Наведена обставина в розумінні підпункту «b» підпункту «іі» пункту ІІ Рекомендації Комітету міністрів Ради Європи державам-членам № R(2000)2 від 19 січня 2000 року «Щодо повторного розгляду або поновлення провадження у певних справах на національному рівні після прийняття рішень Європейським судом з прав людини» є підставою для застосування у цій справі такого, як найбільш ефективного заходу, як забезпечення повторного апеляційного перегляду справи з дотриманням вимог процесуального закону щодо рівності сторін спору для відновлення попереднього правового становища, яке сторона мала до порушення Конвенції (restitutio in integrum).
122.     З огляду на характер встановлених ЄСПЛ порушень та відсутність у Великої Палати Верховного Суду процесуальної можливості встановлювати обставини справи, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу у справі, що розглядається, права заявниці підлягають поновлення шляхом забезпечення повторного апеляційного перегляду справи, а тому підлягають скасуванню рішення Апеляційного суду Київської області від 14 травня 2015 року та ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2015 року, а справа - передачі на новий апеляційний розгляд до Київського апеляційного суду. 
Висновки за результатами розгляду заяви про перегляд судових рішень
123.     За результатами перегляду судового рішення за виключними обставинами Верховний Суд може також скасувати судове рішення (судові рішення) повністю або частково і передати справу на новий розгляд до суду першої чи апеляційної інстанції (абзац п`ятий частини третьої статті 429 ЦПК України).
124.     Як уже зазначалось, Велика Палата Верховного Суду вважає, що констатовані ЄСПЛ порушення конвенційних гарантій, ураховуючи обставини цієї справи, можна усунути тільки шляхом скасування рішення апеляційної та ухвали касаційної інстанцій із переданням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, тому заява про перегляд судових рішень підлягає задоволенню частково. 
Керуючись частиною дев`ятою статті 34, статтями 416, 418, 419, 423, 424, 429 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду 
ПОСТАНОВИЛА:
1.           Заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.
2.           Рішення Апеляційного суду Київської області від 14 травня 2015 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2015 року скасувати, а справу № 361/6116/14-ц направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Головуючий суддя                                                                  В. Ю. Уркевич
 
Суддя-доповідач                                                                                  С. Ю. Мартєв
Судді                   О. О. Банасько                                                         С. І. Кравченко
                             О. Л. Булейко                                                           О. В. Кривенда
                             І. А. Воробйова                                                        К. М. Пільков    
                             О. А. Губська                                                            С. О. Погрібний
                             І. В. Дашутін                                                             О. В. Ступак
                             А. А. Ємець                                                               І. В. Ткач
                             Л. Ю. Кишакевич                                                     О. С. Ткачук
                                                                                                                 Н. В. Шевцова