КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Апеляційне провадження 
№ 22-ц/824/658/2026 

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2026 року  місто Київ
справа № 757/26891/23-ц

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.
суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «А-ФІНАНС» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Матійчук Г.О., повний текст рішення складено 22 жовтня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія«А-ФІНАНС», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» про стягнення авансового платежу за договором фінансового лізингу,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з ТОВ «ФК «А-ФІНАНС» на його користь:
авансовий платіж у розмірі 58465,50 грн.;
перший лізинговий платіж у розмірі4677,24 грн.;
інфляційні збитки у розмірі 2498,48 грн.;
3% річниху розмірі 1017,20 грн.
В обґрунтування вимог посилався на те, що 01 вересня 2021 року між ним та ТОВ «ФК «А-ФІНАНС» укладено договір фінансового лізингу №73Л/010921, об`єктом якого є автомобіль «Volkswagen Tiguan S» (НОМЕР_2), 2010 року випуску, вартістю 233862 грн.
Вказував, що 01 вересня 2021 року він сплатив лізингодавцю платіж у розмірі 58465,50 грн, а також перший лізинговий платіж 4677,24 грн.
Зазначав, що 10 листопада 2022 року він скористався п.8.5.1. договору лізингу, який передбачає можливість відмови від договору до моменту оформлення лізингодавцем права власності на об`єкт лізингу, надіславши відповідачу заяву про відмову від договору.
17 листопада 2022 року відповідач повідомив його листом, що об`єкт лізингу був готовий до передачі ще 07 листопада 2022 року, про що відповідач нібито повідомив його через месенджер Viber, а тому з огляду на п.6.1.4. договору, останній вважається розірваним, а авансовий платіж таким, що не підлягає поверненню.
Посилався на те, що відповідачем фактично підтверджено порушення п.3.1.1. договору, оскільки про готовність об`єкта лізингу його було повідомлено після спливу трьох днів. Крім того, він дізнався, що право власності на об`єкт лізингу лізингодавцем було зареєстровано 04 листопада 2022 року.
Вказував, що твердження відповідача щодо повідомлення про готовність об`єкта лізингу через месенджер Viber не відповідає дійсності, оскільки жодних повідомлень до моменту отримання паперового листа від 17 листопада 2022 року, він не отримував.
Позивач вважає, що мав право на дострокове розірвання договору лізингу з огляду на п.8.5.1., оскільки лізингодавець в свою чергу не повідомив його про готовність об`єкта лізингу, а тому відмова відповідача повернути авансовий платіж є безпідставною та такою, що порушує його права.
Зазначав, що у зв`язку із наведеним має право на відшкодування інфляційних втрат та 3% річних.
Рішенням Печерського районного суду від 22 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто із ТОВ «ФК «А-ФІНАНС» на користь ОСОБА_1 авансовий платіж в розмірі 58465,50 грн, перший лізинговий платіж у розмірі 4677,24 грн, інфляційні збитки у розмірі 2498,48 грн, 3 % річних у розмірі 1017,20 грн.
Стягнуто із ТОВ «ФК «А-ФІНАНС» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 грн. та судовий збір у розмірі 1073,60 грн.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач ТОВ «ФК «А-ФІНАНС» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування вимог посилався на те, що після поставки транспортного засобу та проведення всіх митних процедур щодо його розмитнення, відповідно до умов п.3.1. договору фінансового лізингу, лізингодавцем було проведенодержавну реєстрацію транспортного засобу: VOLKSWAGEN TIGUAN, 2010 року випуску, VP НОМЕР_2, який був замовлений позивачем, що підтверджується свідоцтвом про реєстраціютранспортного засобу НОМЕР_1 , виданий 04 листопада 2022 року органом ТСЦ 8045.
Вказував, що після проведення державної реєстрації транспортного засобу на ім`я лізингодавця, відповідно до умов п.3.1.1. договору фінансового лізингу, лізингодавцем було повідомлено позивача про готовність до передачі у володіння і користування об`єкта лізингу телефонною розмовою, а також 07 жовтня 2022 року було надано додаткову інформацію щодо зміни вартості об`єкта лізингу шляхом надсилання повідомлення через інформаційний носій Viber.
Зазначав, що саме після того, як відповідач повідомив позивача про готовність до передачі об`єкта лізингу та додатково зазначив, що вартість об`єкту лізингу збільшилася, що не суперечить умовам договору, позивач направив відповідачу повідомлення про відмову від договору від 10 листопада 2022 року, мотивуючи нібито тим, що право власності на об`єкт лізингу не зареєстрований та не переданий у користування лізингоодержувачу, чим саме умисно ввів суд в оману.
Посилався на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що ані умовами договору фінансового лізингу, ані Законом України «Про фінансовий лізинг» не передбачено/не встановлено права лізингоодержувача на відмову від договору фінансового лізингу узв`язку із простроченням строку повідомлення про готовність об`єкта лізингу до передачі лізингоодержувачу.
Вказував, що лізингодавець належним чином виконав умови договору лізингу щодо придбання транспортного засобу, його державної реєстрації та інформуваннялізингоодержувача про готовність до передачі об`єкта лізингу.
Зазначав, що відповідно до Закону України «Про фінансовий лізинг» та умов договору, договір фінансового лізингу №73Л/010921 від 01 вересня 2021 року, є достроково припиненим (розірваним) за ініціативою лізингодавця, з підстав та наслідками визначеними п.6.1.4 договору фінансового лізингу.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Оскільки дана справа є малозначною, тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що лізингоотримувач не знав, не міг і не повинен був знати про реєстрацію автомобіля в органах МВС, а відтак вважав, що позивач зробив заяву про відмову від договору з дотриманням вимог п.8.5.1. договору, що відповідно до п.8.6 договору є підставою вважати договір лізингу №73Л/010921 від 01 вересня 2021 року розірваним.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, 01 вересня 2021 року між ТОВ «ФК «А-ФІНАНС» та ОСОБА_1 укладено договір фінансового лізингу №73Л/010921.
Відповідно до п.1.1 вказаного договору за даним договором лізингодавець набуває у власність та передає лізингоодержувачу на умовах фінансового лізингу в платне володіння та користування з правом викупу майна - об`єкта лізингу, яким за даним договором є автомобіль - Volkswagen Tiguan S ( НОМЕР_2 ), 2010 року випуску, а лізингоодержувач зобов`язується прийняти об`єкт лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі, згідно договору.
Згідно з п.п.1.1.1 договору фінансового лізингу з метою виконання лізингодавцем своїх зобов`язань за цим договором він має право отримувати від лізингоодержувача авансовий платіж у розмірі 25%, що підлягає сплаті відповідно до умов договору фінансового лізингу. Авансовий платіж не є залученими коштами, а є складовою частиною лізингових платежів, що відшкодовує вартість об`єкта лізингу. Зобов`язання лізингодавця з придбання об`єкту лізингу виникають після оплати лізингоодержувачем авансового платежу.
01 вересня 2021 року ОСОБА_1 сплатив на рахунок ТОВ «ФК «А-ФІНАНС» авансовий платіж за договором №73Л/010921 в сумі 58465, 50 грн, а також винагороду (комісію) лізингодавця в сумі - 4677,24 грн., що підтверджується рахунками на оплату та квитанціями.
10 листопада 2022 року позивач направив ТОВ «ФК «А-ФІНАНС» лист про відмову від договору лізингу №73Л/010921 та повернення авансового платежу на підставі п.8.5.1. договору лізингу, посилаючись на те, що станом на 10 листопада 2022 року на об`єкт лізингу не оформлено право власності та не передано йому (позивачу) у користування.
17 листопада 2022 року ТОВ «ФК «А-ФІНАНС» направило позивачу лист №141/17112022, в якому зазначив, що 07 листопада 2022 року ОСОБА_1 було повідомлено про готовність об`єкта лізингу до передачі, шляхом надання відповідної інформації через інформаційний носій Viber. Вказував, що згідно п.6.1.4 договору, у разі відмови від прийняття об`єкта лізингу, відповідно до умов п.3.2 договору фінансового лізингу, якщо така відмова не пов`язана з невідповідністю його призначення та специфікації вказаної в договорі, договір вважається розірваним, а авансовий платіж таким, що не підлягає поверненню.
Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 17 листопада 2022 року, автомобіль - Volkswagen Tiguan (VIN-код НОМЕР_2 ), 2010 року випуску, був зареєстрований в ТСЦ 8045 - 04 листопада 2022 року.
Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають, зокрема, з договору.
Частиною 1 ст.626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Згідно з ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статей 628, 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі статтями 526, 530, 610 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Згідно зі ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
Правовідносини, які виникли між сторонами у даній справі регулюються спеціальним Законом України «Про фінансовий лізинг», який визначає загальні правові та організаційні засади фінансового лізингу в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері.
Відповідно до п.3.1. договору фінансового лізингу №73Л/010921 у разі якщо експлуатація об`єкта лізингу вимагає його державної реєстрації, державна реєстрація об`єкта лізингу здійснюється на ім`я лізингодавця за рахунок лізингоодержувача, і лізингодавець зобов`язаний передати лізингоодержувачу вже зареєстрований об`єкт лізингу.
Пунктом 3.1.1. договору №73Л/010921 передбачено, що лізингодавець сповіщає лізингоодержувача про готовність до передачі у володіння і користування об`єкту лізингу протягом трьох робочих днів з моменту фактичного отримання лізингодавцем об`єкта лізингу від продавця шляхом направлення відповідного повідомлення по електронній пошті або через інші інформаційні носії.
Положеннями п.3.2. договору визначено, що лізингоодержувач зобов`язаний прийняти об`єкт лізингу від лізингодавця протягом 1 (одного) робочого дня з моменту отримання від лізингодавця повідомлення про готовність об`єкта лізингу до передачі, яке може бути відправлене по електронній пошті або через інші інформаційні носії шляхом підписали сторонами акту прийому-передачі об`єкта лізингу, одночасно з яким передаються реєстраційні і технічні документи.
Лізингоодержувач не може відмовитися від прийняття об`єкта лізингу, який відповідає технічним характеристикам, визначеним у договорі.
Згідно з п.1 ч.2 ст.21 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач зобов`язаний у разі якщо об`єкт фінансового лізингу відповідає встановленим договором фінансового лізингу умовам та специфікаціям, прийняти такий об`єкт, володіти та користуватися ним відповідно до його призначення та умов договору фінансового лізингу.
Відповідно до п.п.6.1.4 договору фінансового лізингу у разі прострочення прийняття об`єкта лізингу від лізингодавця на термін понад 10 робочих днів і ненадання повідомлення про неможливість прийняття об`єкта лізингу, а також у разі відмови від прийняття об`єкта лізингу відповідно до умов п.3.2. цього договору, якщо така відмова не пов`язана з невідповідністю його призначення та специфікації, вказаної в договорі, договір вважається розірваним, а авансовий платіж таким, що не підлягає поверненню.
Згідно з п.8.1. вказаного договору лізингу №73Л/010921 від 01 вересня 2021 року дія договору припиняється повним виконанням сторін його умов, а також в інших випадках передбачених договором та чинним законодавством. Укладений договір між лізингодавцем та лізингоодержувачем може бути розірваний за письмовою згодою сторін, якщо інше не буде передбачено його умовами та (або) законодавством України.
Пунктом 8.5. договору передбачено, що лізингоодержувач має право достроково в односторонньому порядку розірвати цей договір (відмовитись від договору) у випадку:
лізингоодержувач, який не отримав об`єкт лізингу, строк передачі якого ще не настав, звернувся з письмовою заявою до лізингодавця про відмову від договору до моменту оформлення лізингодавцем права власності на об`єкт лізингу (п. 8.5.1.);
лізингодавець прострочив передачу об`єкта лізингу більше ніж на 30 днів та за умови, що така затримка не була спричинена невиконанням лізингоодержувачем своїх зобов`язань (п. 8.5.2.).
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував на те, що він має право на дострокове розірвання договору лізингу з огляду на п.8.5.1., оскільки лізингодавець не повідомив його про готовність об`єкта лізингу, а тому відмова відповідача повернути авансовий платіж є безпідставною та такою, що порушує його права.
Відповідач, заперечуючи проти позову, вказував на те, що 07 листопада 2022 року на виконання п.3.1.1. договору лізингу, ним було повідомлено лізингоодержувача про готовність до передачі у володіння і користування об`єкту лізингу, шляхом надання відповідної інформації через інформаційний портал Viber, на підтвердження чому надав скріншот переписки. Вважає, що позивач, вказуючи про неотримання такого повідомлення, вводить суд в оману. Зазначав, що саме після повідомлення ним позивача про готовність об`єкта лізингу та збільшення його вартості, що не суперечить договору лізингу, позивач направив відмову від договору, датовану 10 листопада 2022 року, мотивуючи такі дії тим, що нібито право власності на об`єкт лізингу не зареєстрований та не переданий у користування лізингоодержувачу. 
Відповідачем в обґрунтування своєї позиції надано скріншот переписки сторін у месенджері «Viber» від 07 листопада 2022 року, в яких відповідач повідомляє позивача про вартість перевезення автомобіля, митних зборів, послуг брокера та державного мита, також розрахунок лізингових платежів і інформація про остаточну вартість викупу авто для того, щоб його забрати.
У відповіді на відзив відповідача, позивач вказував на те, що приєднані скріншоти переписки сторін з месенджера Viber підтверджують лише можливі (потенційні) суми до сплати. Лізингодавець при переписці вказував щодо вартості доставки, що в свою чергу свідчить про те, що станом на 07 листопада 2022 року ТОВ «ФК «А-ФІНАНС» витрат не понесло і надає йому приблизний розмір витрат, які він має відшкодувати в майбутньому. Зазначав, що твердження товариства про повідомлення його про доставку автомобіля 07 листопада 2022 року не відповідає дійсності, єдине письмове підтвердження про доставку він отримав 17 листопада 2022 року листом №141/17112022.
Суд першої інстанції критично оцінив твердження ТОВ «ФК «А-ФІНАНС» про повідомлення лізингоодержувача про готовність об`єкта лізингу саме 07 листопада 2022 року, оскільки переписка сторін в месенджері «Viber» не містить конкретної про це інформації та договором лізингу №73Л/010921 чітко визначений канал зв`язку для такого повідомлення (дослівно): «електронна пошта» або «інші інформаційні носії», чим не є повідомлення у месенджері «Viber».
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц, від 16 листопада 2021 року у справі №904/2104/19, Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо.
Верховний Суд у постановах від 13 липня 2020 року у справі №753/10840/19, від 18 лютого 2021 року у справі №442/3516/20 надані сторонами скрін-шоти повідомлень з телефону та планшету, роздруківки з Viber фактично визнав належними та допустимими доказами, які досліджені судами у їх сукупності та яким надана належна правова оцінка.
Також Верховний Суд у постановах від 25 березня 2020 року у справі №570/1369/17, від 13 липня 2020 року у справі №753/10840/19, від 27 листопада 2019 року у справі №1540/3778/18 дійшов висновку, що переписка у Viber, Skype та інших месенджерах, включно з голосовими повідомленнями та іншим, є належним електронним доказом у судових справах.
Як зазначав відповідач у відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі, зі змісту текстового повідомлення від 07 жовтня 2022 року вбачається, що останній в продовження розмови (тобто відбулася телефона розмова щодо готовності до передачі об'єкта лізингу) надав додаткову інформацію позивачу щодо зміненої вартості об`єкту лізингу, яка змінилася відповідно до умов договору, а саме: відповідно до пункту 1.2.8. укладеного договору фінансового лізингу, вартість об`єкта лізингу може змінюватися (корегуватися) до підписання акту прийому-передачі внаслідок зміни вартості постачальником, в тому числі в разі збільшення ціни виробником, митних зборів тощо. Вказував, що вартість об`єкта лізингу на момент передачі збільшилася, в зв`язку із понесеними затратами на доставку та розмитнення, оскільки транспортний засіб, який було замовлено позивачем, доставлявся з США.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що надані стороною відповідача скріншоти переписки сторін з месенджера Viber є належними доказами на підтвердження того, що ТОВ «ФК «А-ФІНАНС» повідомило ОСОБА_1 07 листопада 2022 року про вартість перевезення автомобіля, митних зборів, послуг брокера та державного мита, також розрахунок лізингових платежів і інформацію про остаточну вартість викупу авто.
Разом з тим, вказані скріншоти не свідчать про те, що відповідач повідомив ОСОБА_1 про готовність об'єкта лізингу до передачі.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що лізингоотримувач не знав, не міг і не повинен був знати про реєстрацію автомобіля в органах МВС, а відтак вважав, що позивач зробив заяву про відмову від договору з дотриманням вимог п.8.5.1. договору, що відповідно до п.8.6 договору є підставою вважати договір лізингу №73Л/010921 від 01 вересня 2021 року розірваним.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки з матеріалів справи встановлено, що автомобіль Volkswagen Tiguan (VIN-код НОМЕР_2 ), 2010 року випуску був зареєстрований в ТСЦ 8045 - 04 листопада 2022 року.
Листом від 17 листопада 2022 року, який був отриманий позивачем, ТОВ «ФК «А-ФІНАНС» повідомило ОСОБА_1 про готовність об`єкта лізингу до передачі.
При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що відповідач прострочив передачу об`єкта лізингу більше ніж на 30 днів.
Слід зазначити, що ані умовами договору фінансового лізингу, ані Законом України «Про фінансовий лізинг» не передбачено/не встановлено права лізингоодержувача на відмову від договору фінансового лізингу у зв`язку із простроченням строку повідомлення про готовність об`єкта лізингу лізингоодержувачу.
Беручи до уваги те, що: на момент звернення позивача (10 листопада 2022 року) до відповідача із заявою про відмову від договору лізингу право власності на спірний автомобіль було вже зареєстровано за відповідачем (04 листопада 2022 року); доказів на підтвердження того, що лізингодавець прострочив передачу об`єкта лізингу більше ніж на 30 днів матеріали справи не містять, а відтак відсутні передбачені п.п.8.5.1, 8.5.2 договору лізингу №73Л/010921 від 01 вересня 2021 року умови вважати такий договір розірваним.
Таким чином, вимоги про стягнення з ТОВ «ФК «А-ФІНАНС» на користь позивача авансового платежу у розмірі 58465,50 грн. та першого лізингового платіжу у розмірі 4677,24 грн. не підлягають задоволенню.
Оскільки вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь 3% річних та інфляційних втрат є похідними від стягнення авансового платежу та першого лізингового платіжу, а відтак вказані вимоги задоволенню не підлягають.
Суд першої інстанції наведеного не врахував, а відтак рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2024 року підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до положень ст.141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «А-ФІНАНС» витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 1610,40 грн.
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «А-ФІНАНС» - задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2024 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «А-ФІНАНС», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» про стягнення авансового платежу за договором фінансового лізингу - відмовити.

Стягнути з  ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «А-ФІНАНС», місцезнаходження: місто Київ, бульвар Марії Приімаченко, 1/27, офіс 304/6, код ЄДРПОУ 43064717 витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 1610 грн. 40 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в частині 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: