ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

13 січня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 280/4957/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Головко О.В. (доповідач),
суддів: Ясенової Т.І., Суховарова А.В., 

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 02 вересня 2025 року (суддя Сацький Р.В.) в адміністративній справі 
за позовом  ОСОБА_1 
до Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області
третя особа Управління міграційної поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області
про визнання дій протиправними та скасування рішення, 

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати протиправними та скасувати рішення Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області від 09.05.2025 про відкликання дозволу на імміграцію в Україну позивача та про відкликання посвідки на постійне проживання.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 02 вересня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки нормам чинного законодавства, його висновки не відповідають обставинам справи, що призвело до прийняття невірного рішення. Зазначає, що позивач не повідомлявся в належний спосіб про розгляд справи, у зв`язку з чим був позбавлений можливості взяти участь у процесі прийняття оскаржуваних рішень. Також звертає увагу на порушення процедури прийняття оскаржуваних рішень та їх необґрунтованість.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить відмовити в її задоволенні, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків. 
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Грузії, проживає на території України, одружений з громадянкою України та має двох малолітніх дітей. 
Позивач у 2001 році був документований тимчасовою посвідкою на постійне проживання в Україні та отримав дозвіл на імміграцію, у 2016 році документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 , 11.10.2016 отримав посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_2 . 
На час виникнення спірних правовідносин проживав у м. Запоріжжя, займався волонтерською діяльністю, інформація про постійне працевлаштування відсутня.
До Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області 24.03.2025 надійшло подання Управління міграційної поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області від 21.03.2025 № 413/9/01-2025 про відкликання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Грузії ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки перебування позивача на території України суперечить інтересам охорони громадського порядку, а також захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, з огляду на постійне порушення вимог чинного законодавства України.
Управлінням Державної міграційної служби України в Запорізькій області 09.05.2025 прийняті рішення: про відкликання громадянину Грузії ОСОБА_3 дозволу на імміграцію в Україну на підставі пунктів 2, 3, 4 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію»; про відкликання посвідки на постійне проживання на підставі частини 2 статті 12 Закону України «Про імміграцію».
Названі рішення є предметом оскарження в цій адміністративній справі.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції зазначає, що за визначенням Закону України «Про імміграцію» № 2491-ІІІ дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.
Згідно з пунктами 2, 3, 4 частини першої статті 12 Закону № 2491-ІІІ дозвіл на імміграцію відкликається органом, що його надав, якщо: дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.
Частиною 2 названої статті Закону № 2491-ІІІ передбачено, що у разі відкликання дозволу на імміграцію відкликається також посвідка на постійне проживання, видана на підставі цього дозволу, у тому числі в порядку обміну.
Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про відкликання дозволу на імміграцію, визнання недійсними таких рішень, їх оскарження та виконання.
Пунктом 21 Порядку № 1983 в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних рішень, встановлено, що дозвіл на імміграцію відкликається або визнається недійсним органом, що його надав.
Питання щодо відкликання або визнання недійсним дозволу мають право порушувати ДМС, територіальні органи ДМС та територіальні підрозділи ДМС, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, функціональні підрозділи Центрального управління СБУ, органи військової контррозвідки СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо було встановлено обставини, за яких дозвіл на імміграцію підлягає відкликанню відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію» або визнанню недійсним відповідно до статті 12-1 Закону України «Про імміграцію».
За приписами пункту 22 Порядку № 1983 у разі коли ініціатором відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення таким органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для відкликання або визнання недійсним дозволу, визначених статтями 12, 12-1 Закону України «Про імміграцію», яке разом з матеріалами, що підтверджують такі підстави (за відсутності визначених законом заборон для їх передачі або розголошення), надсилається до органу ДМС, який надав такий дозвіл.
Згідно з п. 23 Порядку № 1983 ДМС, територіальні органи ДМС і територіальні підрозділи ДМС всебічно вивчають у місячний строк подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора скасування дозволу на імміграцію, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі потреби запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.
Про прийняте рішення протягом п`яти календарних днів письмово повідомляється ініціаторам скасування дозволу на імміграцію.
Копії рішень про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання і примірник рішення про примусове повернення протягом п`яти календарних днів з дня прийняття надсилаються рекомендованим листом особі, стосовно якої вони прийняті, або вручаються їй.
Матеріалами справи підтверджується, що Управлінням міграційної поліції ГУНП в Запорізькій області було складено подання від 21.03.2025 за № 413/9/01-2025, яке направлено до УДМС України в Запорізькій області, про відкликання рішення про надання дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання громадянину Республіки Грузія ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки останній систематично порушує Закон України «Про дорожній рух», постанову Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 «Про правила дорожнього руху», таким чином учиняючи суспільно небезпечні протиправні діяння. Такі порушення є прямим замахом ОСОБА_1 на громадський порядок і публічну безпеку, несе безпосередню загрозу життю та здоров`ю людей, які є іншими учасниками дорожнього руху.
До подання надані постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, копії яких також містяться в матеріалах справи.
Розглянувши подання та надані до нього документи, перевіривши наведені у поданні обставини, відповідач дійшов висновку про його обґрунтованість, що стало підставою для прийняття оскаржуваних рішень.
Суд апеляційної інстанції не знаходить обґрунтованими доводи позивача, що відповідачем порушено процедуру розгляду подання та прийняття оскаржуваних рішень, адже Порядок № 1983 не встановлює обов`язок органу ДМСУ запрошувати іноземця або особу без громадянства, щодо якої вирішується відповідне питання, для надання пояснень. Відповідач мав право у разі потреби запросити для надання пояснень ОСОБА_1 , проте такої потреби відповідач не вбачав.
При цьому суд апеляційної інстанції не вважає, що без запрошення ОСОБА_1 для надання пояснень відповідач не забезпечив всебічне встановлення обставин, які мають вплив на прийняття законного та обґрунтованого рішення, адже зміст подання базується на офіційних обставинах, а саме систематичне притягнення позивача до адміністративної відповідальності за порушення ПДР, які підтверджені доданими до подання постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі.
Досліджуючи ці документи, суд апеляційної встановив, що у період з березня 2024 року по січень 2025 року ОСОБА_2 разів притягався до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху, при цьому доказів, що постанови про притягнення до адміністративної відповідальності були скасовані у встановленому законом порядку, позивачем не надані.
Суд не вважає обґрунтованими доводи апелянта, що порушення ПДР не є суспільно небезпечним діянням, адже зі змісту постанов вбачається, що ОСОБА_2 притягався до адміністративної відповідальності відповідно до статті 122 КУпАП за керування транспортним засобом в межах міста зі значним перевищенням допустимої швидкості (більше ніж на 72 км/год, 73 км/год, 20 км/год, 23 км/год, 50 км/год), а також допускав рух на заборонений сигнал світлофору та не виконуючи вимоги дорожніх знаків.
Колегія суддів звертає увагу, що Закон України «Про дорожній рух» визначає правові та соціальні основи дорожнього руху з метою захисту життя та здоров`я громадян, створення безпечних і комфортних умов для учасників руху та охорони навколишнього природного середовища.
Відтак, порушення приписів цього закону створює, зокрема, посягання на життя та здоров`я громадян, а також безпечні умови для учасників руху.
За висновком суду апеляційної інстанції, у відповідача були достатні підстави прийняття оскаржуваних рішень, адже систематичне порушення законодавства України з боку позивача підтверджено постановами про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності. При цьому суд враховує характер та систематичність вчинених позивачем правопорушень. Важливим критерієм в оцінці поведінки позивача є факт його обізнаності про скоєння адміністративного правопорушення, що свідчить про подальше свідоме нехтування обмежувальними приписами чинного законодавства, створюючи такими діями реальну небезпеку для третіх осіб. 
Вказане свідчить, що дії позивача становлять загрозу громадському порядку в Україні, а тому оскаржувані рішення, прийняті відповідачем, є необхідними для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України. 
При цьому доводи позивача щодо тривалого проживання на території України, ведення волонтерської діяльності, наявність сім`ї не змінює юридичну оцінку його поведінки, адже перебуваючи на території України позивач мав неухильно дотримуватися вимог чинного Законодавство України, що не було забезпечено останнім. 
Враховуючи сукупність наведених обставин, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 243, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України суд, 
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 02 вересня 2025 року в адміністративній справі № 280/4957/25 залишити без змін. 
Постанова суду набирає законної сили з 13 січня 2026 року та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повна постанова складена 13 січня 2026 року.

Головуючий - суддя О.В. Головко 

суддя Т.І. Ясенова 

суддя А.В. Суховаров