ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 лютого 2026 року  Справа №906/267/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
Головуючий суддя Мельник О.В.
суддя Олексюк Г.Є. 
суддя Петухов М.Г. 
секретар судового засідання Левчук Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника керівника Житомирської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Житомирської області від 12.11.2025 (суддя Кудряшова Ю.В., повне рішення складено 26.11.2025)
за позовом Керівника Бердичівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вчорайшенської сільської ради 
до 1) ОСОБА_1 
2) ОСОБА_2 
3) ОСОБА_3 
4) ОСОБА_4 
5) ОСОБА_5 
6) ОСОБА_6 
7) ОСОБА_7 
8) ОСОБА_8 
9) ОСОБА_9 
10) Приватного сільськогосподарського підприємства "Батьківщина"
про витребування земельних ділянок 
за участю: 
прокурора - Лис Н.В.;
представник позивача - не з`явився
представник відповідача-2 - Семенець К.О.
інші учасники - не з`явились

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 12.11.2025 у задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції зазначив, що відповідачі - фізичні особи, які отримали земельні ділянки перебували у статусі членів ППФГ "Марія", що не суперечить ст.31, 116, 118, 121, 122 ЗК України, ст.7 Закону України "Про фермерське господарство" та підтверджується Статутом ППФГ "Марія".
Окрім того, судом встановлено, що рішеннями Вчорайшенської сільської ради від 19.10.2020 №№2045-2053 на підставі клопотань відповідачів - фізичних осіб передано вказаним особам у власність земельні ділянки площею 3,333 га кожна для ведення фермерського господарства, на території Шпичинецького старостинського округу Вчорайшенської сільської ради. Отже, спірні земельні ділянки використано власниками за цільовим призначенням згідно з положеннями ч.1 ст.91 ЗК України щодо обов`язків власників земельних ділянок.
При цьому, господарський суд зауважив, що правовими підставами позову у цій справі прокурор визначив положення ст.387, 388 ЦК України. Однак, не обґрунтовує позовну вимогу про витребування земельних ділянок конкретною нормою, тоді як ст.387 та 388 ЦК України передбачають різні наслідки при задоволенні відповідних позовних вимог.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог прокурора, оскільки останній у позові не навів, а суд не встановив обставин, які свідчили би про недобросовісні дії відповідачів.
Оскільки відсутні підстави для задоволення позову до відповідачів-фізичних осіб і витребування в них земельних ділянок, які перебувають на час розгляду справи в користуванні відповідача-10, суд вказав, що і відсутні будь-які підстави для витребування у останнього спірних земельних ділянок.
Не погоджуючись із ухваленим рішенням, Заступник керівника Житомирської обласної прокуратури звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалите нове, яким позовні вимоги задоволити повністю.
Апелянт, зокрема, вказує, що судом першої інстанції неправильно визначено зміст спірних правовідносин, у зв`язку з чим неправильно застосовано норми матеріального права, а також не застосовано норми, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, що призвело до ухвалення незаконного рішення. Так, при ухваленні оскаржуваного рішення судом порушено вимоги ст.2, 86, 236, 237 ГПК України, ст.32, 116, 118 ЗК України, ст.13 Закону України "Про фермерське господарство".
Скаржник зазначає, що набуття права приватної власності відповідачами на земельні ділянки відбулось з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки вони мали право на отримання у власність земельних ділянок у загальному порядку, зокрема, із земель, які не перебували у користуванні ППФГ "Марія", а ОСОБА_2 мав право на отримання у власність земельну ділянку лише за умови припинення права користування нею фермерським господарством. 
Зауважує, що з моменту створення ППФГ "Марія" права користування земельною ділянкою перейшли від засновника ОСОБА_2 до фермерського господарства. Відтак, передання в приватну власність земельної ділянки ОСОБА_2 до припинення діяльності фермерського господарства суперечить меті створення фермерського господарства та положенням ст. 1 Закону України "Про фермерське господарство". 
Крім того, прокурор зазначає, що при винесенні оскаржуваного рішення судом не надано будь-яку оцінку діям відповідача ОСОБА_10 , яка раніше отримала у власність земельну ділянку у зв`язку з реалізацією свого права на одержання земельної частки (паю), виділеного в натурі по реформованому КСП "ім. Лесі Українки". 
Вважає, що відповідачі у справі мали б усвідомлювати протиправність заволодіння майном, але свідомо чи через необачність, можливі негативні наслідки, пов`язані з необхідністю повернення його до комунальної власності проігнорували, що свідчить про відсутність добросовісності набувача. Про недобросовісність відповідачів свідчить також те, що після отримання земельних ділянок у власність, останні на умовах договору оренди передали в користування ПСП "Батьківщина", а також про їх невикористання власниками.
У відповідності до ст.263 ГПК України відповідач-2 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому, зокрема, вказує, що судом вірно зазначено, що Вчорайшенська сільська рада, приймаючи рішення №2045-2053 від 19.10.2020 діяла в межах своїх повноважень відповідно до норм п."а" ч.1 ст.12, ст.121, 122 ЗК України та ст.33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", і докази у справі не дозволяють дійти висновку про порушення ч.1, 2 ст.89, ч. 6, 7 ст.118, п."а" ч.1 ст.121 ЗК України. За таких обставин, вірними є висновки Господарського суду Житомирської області про необґрунтованість позовних вимог прокурора. 
Також погоджується з висновками суду першої інстанції, що з огляду на відсутність підстав для задоволення позову до відповідачів-фізичних осіб і витребування в них земельних ділянок, то відсутні підстави для витребування земельних ділянок у ПСП "Батьківщина", які на час розгляду справи перебувають в його користуванні.
Вважає, що посилання апелянта на те, що відповідачі "мали б усвідомлювати протиправність заволодіння майном" та "свідомо або через необачність проігнорували можливі негативні наслідки", фактично зводиться до покладення на приватних осіб обов`язку самостійно оцінювати законність рішень та дій органу місцевого самоврядування, що суперечить як положенням Конституції України, так і усталеній судовій практиці.
Відповідач-2 зазначає, що відповідачі не здійснювали жодних самовільних дій щодо заволодіння земельними ділянками, не впливали на процедуру прийняття рішень, не виходили за межі встановленого законом порядку та обґрунтовано очікували, що уповноважений орган місцевого самоврядування під час розгляду їхніх заяв та прийняття відповідних рішень діятиме з дотриманням вимог Конституції та законів України
Крім того, вказує, що сам по собі факт незгоди прокурора з рішеннями органу місцевого самоврядування та їх правовою оцінкою не може свідчити про недобросовісність набувачів, якщо такі особи діяли у передбаченому законом порядку, не порушували імперативних норм та не мали і не могли мати об`єктивної можливості встановити протиправність відповідних рішень на момент їх прийняття. 
Відповідач-2 просить у задоволенні апеляційної скарги прокурора відмовити повністю, а рішення Господарського суду Житомирської області від 12.11.2025 – залишити без змін. 
09.01.2026 року від прокурора надійшло клопотання про закриття провадження у даній справі на підставі п.1 ч.1 ст.231 ГПК України. 
В обґрунтування вказаного клопотання прокурор зазначає, що відповідачами у справі, що переглядається, є, зокрема, фізичні особи, за якими зареєстровано право власності на спірні земельні ділянки. Вказані особи господарську діяльність на земельних ділянках не здійснюють, оскільки останні передано в оренду ПСГП "Батьківщина". 
Крім того, вказує, що предмет спору безпосередньо стосується прав і свобод фізичних осіб відповідачів, тому спір про право на земельні ділянки між територіальною громадою та фізичними особами має розглядатись в порядку цивільного судочинства, що відповідає актуальній судовій практиці Верховного Суду у подібних правовідносинах (від 18.03.2025 у справі №918/443/24, від 15.04.2025 у справі №918/442/24, від 02.12.2025 у справі №906/13/25), яка сформована після звернення прокурора до суду з позовом у даній справі.
З огляду на наявність підстав для закриття провадження у справі, прокурор просить повернути Житомирській обласній прокуратурі судовий збір у розмірі 15841,05 грн, сплачений за подання апеляційної скарги з урахуванням п.5 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір". 
Також прокурор, враховуючи ч. 2 ст. 231 ГПК України та ч.1 ст.30 ЦПК України, а також те, що спірні земельні ділянки розташовані на території Шпичинецького старостинського округу Вчорайшенської сільської ради Бердичівського (колишнього Ружинського) району, просить направити дану справу на розгляд до Ружинського районного суду Житомирської області. 
Відповідач-2 подав заперечення на клопотання про закриття провадження у справі, згідно яких вважає відповідні доводи прокурора необґрунтованими з огляду на наявність висновків Великої Палати Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладених у постанові від 05.10.2022 року у справі №922/1830/19. 
Звертає увагу, що у вказаній постанові викладена чітка і вмотивована позиція щодо розмежування судової юрисдикції та розгляду даної категорії справ за правилами господарського судочинства. Зокрема, з метою забезпечення єдності та сталості судової практики Велика Палата Верховного Суду зазначає, що спори щодо користування землями фермерського господарства, у тому числі з центральним органом виконавчої влади, який реалізує політику у сфері земельних відносин, з іншими юридичними особами, мають розглядатися господарськими судами незалежно від того, чи отримувала фізична особа раніше земельну ділянку для створення фермерського господарства і того, чи створила вона це фермерське господарство.
Вважає, що поведінка позивача у даній справі є суперечливою та непослідовною, що не узгоджується з засадами господарського судочинства та принципом добросовісного здійснення процесуальних прав, оскільки звертаючись із даним позовом до суду, саме позивач обґрунтовував підсудність справи вказаними правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 05.10.2022 року у справі №922/1830/19. 
Відповідач-2 просить відмовити у задоволенні клопотання прокурора про закриття провадження у справі №906/267/25. 
У судове засідання, призначене на 03.02.2026 року, позивач та відповідачі не забезпечили явку своїх уповноважених представників, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги; про причини неявки суд не повідомили. 
Згідно з ч.12 ст.270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи приписи ст.269, 273 ГПК України про межі та строки перегляду справ в апеляційній інстанції, приймаючи до уваги той факт, що явка учасників справи в судове засідання обов`язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе розглядати апеляційну скаргу за відсутності представників позивача та відповідачів.
Відповідно до ч.1, 4 ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в них, відзив на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 19.05.1995 ОСОБА_2 видано Державний акт на право постійного користування землею серії серія ЖТ 05-26№000014 площею 30 га, яка знаходиться на території Шпичинецької сільської ради Ружинського району, для створення селянського (фермерського) господарства (т.1, а.с.44).
06.07.1995 року зареєстровано Приватне підприємство фермерського господарства "Марія" (код ЄДРПОУ 20419221), засновником якого є ОСОБА_2 (відповідач-2).
13.02.2007 року державним реєстратором Ружинської РДА проведено державну реєстрацію доповнень до статуту ППФГ "Марія", відповідно до яких до членів фермерського господарства включено - ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_12 , ОСОБА_7 .
28.02.2008 року проведено державну реєстрацію змін та доповнень до статуту ППФГ "Марія", відповідно до п.1.3.1 якого членами фермерського господарства є ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 . 
29.10.2009 року проведено державну реєстрацію змін та доповнень до статуту ППФГ "Марія", відповідно до п. 1.3.1 якого членами фермерського господарства є ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 .
Згідно наказу Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області від 18.06.2019 сформована земельна ділянка за к.н.1825287500:02:000:0280 площею 30 га, що перебуває в постійному користуванні ППФГ "Марія", передана в комунальну власність Вчорайшенської об`єднаної територіальної громади.
Рішенням №1 засновника ППФГ "Марія" від 22.10.2019 виключено з реєстру засновників ППФГ "Марія" ОСОБА_15 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_14 ; введено в члени Приватного підприємства фермерського господарства "Марія" ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_10 ; затверджено нову редакцію Статуту ППФГ "Марія".
Рішенням Вчорайшенської сільської ради №708 від 29.11.2019 надано дозвіл членам ППФГ "Марія" ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність в розмірі та по вартості рівну середньому земельному паю, площею 3,75 та в умовних кадастрових гектарах на території Вчорайшенської сільської ради Бердичівського (Ружинського) району Житомирської області, із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності, яка знаходиться у постійному користуванні ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право постійного користування землею від 20.06.1995 серія ЖТ 05-26№000014.
31.07.2020 року зареєстровано на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії ЖТ 05-26№000014 право постійного користування ОСОБА_2 на сформовану земельну ділянку за к.н. 1825287500:02:000:0280 - площею 30 га.
Рішеннями Вчорайшенської сільської ради від 19.10.2020 затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність площею 3,3333 га кожна для ведення фермерського господарства на території Шпичинецького старостинського округу Вчорайшенської сільської ради Житомирської області, Ружинського (Бердичівського) району. Передано у приватну власність фізичним особам земельні ділянки для ведення фермерського господарства, а саме: ОСОБА_1 (к.н.1825287500:02:000:0340 площею 3,3333 га), ОСОБА_2 (к.н.1825287500:02:000:0336 площею 3,3333 га), ОСОБА_3 (к.н.1825287500:02:000:0338 площею 3,3333 га), ОСОБА_4 (к.н.1825287500:02:000:0339 площею 3,3333), ОСОБА_5 (к.н.1825287500:02:000:0341 площею 3,3333 га), ОСОБА_6 (к.н.1825287500:02:000:0342 площею 3,3333 га), ОСОБА_7 (к.н.1825287500:02:000:0334 площею 3,3333 га), ОСОБА_8 (к.н.1825287500:02:000:0337 площею 3,3333 га), ОСОБА_10 (к.н.1825287500:02:000:0335 площею 3,3333 га).
Згідно відомостей, які містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вбачається, що на підставі вищевказаних рішень сесії Вчорайшенської сільської ради від 19.10.2020, зареєстровано право власності ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_2 на вищевказані земельні ділянки сільськогосподарського призначення. У подальшому вищевказані фізичні особи передали земельні ділянки в користування ПСП "Батьківщина", на підставі укладених договорів оренди.
Прокурор, вважаючи, що рішення сесії Вчорайшенської сільської ради за № 2045-2053 від 19.10.2020 про передачу у приватну власність згаданих вище земельних ділянок ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 прийняті в порушення вимог земельного законодавства, звернувся до суду з даним позовом.
Аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду, з урахуванням клопотання про закриття провадження у справі та заперечень щодо нього, колегія суддів враховує наступне. 
Статтею 124 Конституції України встановлено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до ст.125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Згідно ст. 5, 7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства. Кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певну справу належить розглядати за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. 
Відповідно до ч.1, 2 ст.4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. 
Статтею 20 ГПК України передбачено особливості предметної та суб`єктної юрисдикції господарських судів, якими зазначено коло спорів, що розглядаються господарськими судами. За нормами цієї статті господарські суди розглядають, зокрема, справи у спорах щодо приватизації майна, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду (п.2 ч.1 ст.20 ГПК України); справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи – підприємці (п.6 ч.1 ст.20 ГПК України).
При розгляді спорів щодо земельних відносин при розмежуванні юрисдикції між цивільними і господарськими судами, останні в першу чергу враховують зміст правовідносин, а вже потім суб`єктний склад (фізична чи юридична особа). Адже господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності як за участю юридичних осіб, так і за участю фізичних осіб-підприємців, а в певних випадках і за участю осіб, які не мають статусу суб`єкта господарювання.
Разом з тим, за змістом ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна із сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.
В той же час, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №904/1083/18, 25.02.2020 у справі № 916/385/19).
Справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на землю, реєстрації або обліку прав на землю, яка (права на яку) є предметом спору, сторонами яких є юридичні особи та фізичні особи-підприємці, розглядаються в порядку господарського судочинства, а інші - за правилами цивільного судочинства. Визначаючи юрисдикцію спору, необхідно зважати як на суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, так і на відповідний суб`єктний склад учасників у цій справі (схожа правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.04.2023 у справі №915/390/22). 
Колегія суддів також враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 20.06.2023 у справі №633/408/18, згідно з якою право на безоплатну приватизацію земельної ділянки має лише фізична особа, яка отримала її в користування саме для створення фермерського господарства. Особи, які увійшли до складу фермерського господарства після його створення, такого права не мають і можуть набути землю у власність лише в загальному порядку, визначеному ст.116, 118 ЗК України, зокрема із земель, що не перебувають у користуванні фермерського господарства. Передача у власність земельної ділянки, яка перебуває у користуванні фермерського господарства, можлива лише після припинення права користування нею. У разі державної реєстрації права власності за новим володільцем особа, яка вважає свої права порушеними, має право на пред`явлення позову про витребування майна.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що предметом позову у справі №906/267/25 є вимоги Бердичівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вчорайшенської сільської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 як власників, та ПСГП "Батьківщина" як орендаря про витребування земельних ділянок у комунальну власність в порядку ст.387,388 ЦК України.
Відповідно до ч.1 ст.24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.
Статтями 25, 26 ЦК України передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті. Усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.
Колегія суддів зазначає, що склад відповідачів визначається прокурором самостійно в кожному конкретному випадку залежно від характеру спірних правовідносин, змісту порушених прав та інтересів держави, суб`єктів, які мають здійснювати захист цих прав та інтересів у відповідній сфері, обраного прокурором способу захисту останніх, який повинен бути ефективним та спрямованим на повне поновлення порушеного або оспорюваного права (тобто не має потребувати додаткового звернення з іншими вимогами до учасників спірних правовідносин) тощо.
Відповідно до п.147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц,належним відповідачем за позовом про витребування від особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст.387 ЦК України).
Дане узгоджується з викладеним висновком у п.8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі №918/119/21 (предмет позову керівника Дубенської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Рівненської обласної державної адміністрації - розірвання договору оренди та витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення в її орендаря) щодо необхідності чіткого розмежування позовів власника про витребування майна з володіння іншої особи і про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, а саме про те, що власник, який передав земельну ділянку в оренду, не втрачає володіння нею, оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не з`являються відомості про державну реєстрацію права власності на цю ділянку за іншим суб`єктом. Державна реєстрація права оренди нерухомості, а тим більше надання її власником у користування (найм) без такої реєстрації чи самовільне зайняття відповідного майна не змінює його володільця. Ним залишається той, за ким зареєстроване право власності на об`єкт нерухомості. Державна реєстрація права оренди такого об`єкта, надання його в користування без вчинення відповідної реєстраційної дії чи зайняття без дозволу власника зумовлюють появу опосередкованого володіння та відповідного тимчасового володільця (орендаря, наймача, користувача), що не виводить власника з безпосереднього володіння цим майном.
Разом тим, висновки щодо застосування положень ст.19 ЦПК України та ст.4, 20, 45 ГПК України викладені у п.4.4-4.11 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.04.2023 у справі №915/390/22, згідно яких "критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певну справу належить розглядати за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ. При цьому визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Водночас за змістом ч.1 ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Отже, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на землю, реєстрації або обліку прав на землю, яка (права на яку) є предметом спору, сторонами яких є юридичні особи та фізичні особи-підприємці, розглядаються в порядку господарського судочинства, а інші за правилами цивільного судочинства.
Визначаючи юрисдикцію спору, необхідно зважати як на суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, так і на відповідний суб`єктний склад учасників у цій справі.
Таким чином, суд касаційної інстанції у справі №915/390/22 дійшов висновку, що оскільки власником земельної ділянки, про витребування якої прокурором заявлено позов, є фізична особа, а земельну ділянку йому надано у власність для ведення особистого селянського господарства, відтак у разі задоволення позову прокурора та витребування у юридичної особи на користь держави в особі селищної ради земельної ділянки, фізична особа позбудеться на підставі судового рішення права власності на земельну ділянку.
Тому, саме із цих підстав справа №915/390/22 не належить до юрисдикції господарських судів, відповідно до п.6 ч.1 ст.20 ГПК України та має бути розглянута за правилами цивільного судочинства.
Колегія суддів також приймає до уваги висновок Великої Палати Верховного Суду у справі №633/408/18, яка також розглянута в порядку цивільного судочинства (за позовом Харківської місцевої прокуратури №2 до ГУ Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадаструу Харківській області, фізичної особи - ОСОБА_16 про визнання незаконним та скасування наказу, скасування рішення, зобов`язання повернути земельну ділянку) щодо того, що член фермерського господарства, який отримав земельну ділянку у користування для створення фермерського господарства і раніше не набув права на земельну частку (пай), може цю (отриману ним) земельну ділянку приватизувати у межах розміру земельної частки (паю) за умови припинення права користування нею фермерським господарством. Якщо ж член фермерського господарства не отримував у користування земельну ділянку для його створення, а лише увійшов до складу членів цього господарства, він має право отримати у власність земельну ділянку у передбаченому законом розмірі, проте в загальному порядку, зокрема із земель, які не перебувають у власності чи користуванні фермерського господарства. 
Частиною 1 ст. 8 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, складовою якого є "правова передбачуваність" та "правова визначеність". Принцип "правової визначеності" вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності як самих правових норм, так і того, як ці норми мають будуть застосовано судами у подібних правовідносинах.
Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб. 
Враховуючи вищевикладені положення законодавства та правові висновки Верховного Суду, приймаючи до уваги те, що на час звернення із цим віндикаційним позовом належними відповідачами є фізичні особи, за якими зареєстровано право приватної власності на спірні земельні ділянки, а не орендар земельної ділянки (ПСГП "Батьківщина"), колегія суддів дійшла висновку, що такий спір за своїм суб`єктним складом та характером спірних правовідносин (нездійснення на земельній ділянці господарської діяльності її власником) підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, оскільки його вирішення впливає на права та обов`язки фізичної особи (власника земельної ділянки).
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 13.02.2025 у справі №918/132/24, від 18.03.2025 у справі №918/443/24, від 15.04.2025 у справі №918/442/24, від 02.12.2025 у справі №906/13/25 у подібних правовідносинах. 
Відповідно до п.1 ч.1 ст.231 ГПК України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення клопотання прокурора та відповідно закриття провадження у справі №906/267/25, у зв`язку з неналежністю розгляду даного спору в порядку господарського судочинства та необхідністю його розгляду в порядку цивільного судочинства.
Щодо заперечення відповідача-2 на клопотання про закриття провадження у даній справі та необхідність врахування правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 05.10.2022 у справі №922/1830/19, апеляційний суд вважає за необхідне вказати наступне. 
Предметом позову у справі №922/1830/19 було скасування рішення про надання в оренду (в користування) земельних ділянок фізичній особі для ведення фермерського господарства, визнання недійсними договорів оренди та суборенди земельної ділянки.
Підставою позову було те, що вказаній фізичній особі вже надавались земельні ділянки в користування для ведення фермерського господарства, а тому повторне їх надання в такому ж порядку не відповідає вимогам закону, так як повинно здійснюватися у загальному порядку – на конкурентних засадах. 
Натомість у справі, що розглядається, предметом позову є вимоги прокурора про витребування земельних ділянок з підстав їх незаконного вибуття з комунальної власності. 
При цьому, власниками земельних ділянок, про витребування яких прокурором заявлено позов, є фізичні особи, які є членами ПСГП "Батьківщина" та не є засновниками фермерського господарства, не передавали земельні ділянки до цього господарства, безоплатно отримали у власність спірні земельні ділянки, які перебували у користуванні ППФГ "Марія". 
Крім того, надання таких земельних ділянок для ведення фермерського господарства відбувалося на загальних підставах, проте із земель, що вже перебували у постійному користуванні ППФГ "Марія". В той же час апеляційним судом встановлено, відповідачі-фізичні особи фермерську діяльність на спірних земельних ділянках не здійснюють та передали їх в оренду ПСГП "Батьківщина". 
Таким чином, враховуючи критерії подібності, справа №922/1830/19 та дана справа №906/267/25, не є подібними, оскільки різняться за змістом спірних правовідносин, предметами та підставами позову, тому висновки щодо застосування норм права, які викладені у постанові Верховного Суду у справі №922/1830/19, не можуть бути релевантними до правовідносин, у цій справі, що розглядається, та відповідно не підлягають до застосування у межах даної справи. 
Відповідно до п.4 ч.1 ст.275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково.
Колегія суддів, враховуючи те, що прокурором подано клопотання про закриття провадження після подання апеляційної скарги, дійшла висновку, що таке клопотання за своєю правовою природою є зміною раніше заявлених вимог апеляційної скарги та, відповідно, підлягає оцінці судом у межах апеляційного провадження з урахуванням цих змінених вимог.
З огляду на викладене, апеляційна скарга Заступника керівника Житомирської обласної прокуратури підлягає задоволенню, рішення Господарського суду Житомирської області від 12.11.2025 – скасуванню, а провадження у справі №906/267/25 закриттю на підставі п.1 ч.1 ст.231 ГПК України.
Згідно з ч.4 ст.278 ГПК України у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.231 цього Кодексу, суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи.
Частиною 1 статті 30 ЦПК України передбачено, що позови, які виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.
Апеляційним судом встановлено, що спірні земельні ділянки розташовані на території Шпичинецького старостинського округу Вчорайшенської сільської ради Бердичівського (колишнього Ружинського) району. 
Враховуючи викладене, а також встановлення судом обставин, що розгляд справи №906/267/25 має здійснюватися в порядку цивільного судочинства, колегія суддів дійшла висновку, що справа підлягає передачі за встановленою юрисдикцією до Ружинського районного суду Житомирської області. 
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду у разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.
Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики (ч.5 ст.7 Закону України "Про судовий збір").
Із врахуванням вищевикладеного, оскільки провадження у справі підлягає закриттю, апеляційний суд вважає за необхідне задоволити клопотання прокурора та повернути Житомирській обласній прокуратурі із Державного бюджету України судовий збір у розмірі 15841,05 грн, сплачений за подання апеляційної скарги згідно платіжної інструкції №3211 від 16.12.2025 року. 
Керуючись ст.231, 269, 270, 273, 275, 278, 281-284 ГПК України, ч.5 ст.7 Закону України "Про судовий збір", Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника керівника Житомирської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Житомирської області від 12.11.2025 у справі №906/267/25 - задоволити.
2. Рішення Господарського суду Житомирської області від 12.11.2025 у справі №906/267/25 - скасувати.
3. Провадження у справі №906/267/25 закрити.
4. Справу №906/267/25 за позовом Керівника Бердичівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вчорайшенської сільської ради передати до Ружинського районного суду Житомирської області.
5. Повернути Житомирській обласній прокуратурі (10008, м.Житомир, вул.Святослава Ріхтера, 11, код ЄДРПОУ 02909950) із Державного бюджету України судовий збір у розмірі 15841,05 грн, сплачений за подання апеляційної скарги згідно платіжної інструкції №3211 від 16.12.2025 року.
6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена "06" лютого 2026 р.

Головуючий суддя Мельник О.В. 

Суддя   Олексюк Г.Є. 

Суддя   Петухов М.Г.