ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/9767/17 Суддя (судді) першої інстанції: Терлецька О.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді - Єгорової Н.М.,
суддів - Сорочка Є.О., Чаку Є.В.,
при секретарі - Олешко М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Верховного Суду на рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вищого адміністративного суду України, Верховного Суду про зобов`язання вчинити дії, стягнення суддівської винагороди, -

ВСТАНОВИЛА:
У серпні 2017 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Вищого адміністративного суду України, яким, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 27 вересня 2022 року, просив:
- зобов`язати відповідача видати наказ про поновлення ОСОБА_1 на посаді судді Вищого адміністративного суду України з 14 липня 2017 року;
- стягнути з Вищого адміністративного суду України на користь ОСОБА_1 суддівську винагороду на час незаконного звільнення за період з 14 липня 2017 року по 24 серпня 2022 року у розмірі 9 818 725,58 грн;
- допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць у розмірі 153 287,24 грн та поновлення ОСОБА_1 на посаді судді Вищого адміністративного суду України з 14 липня 2017 року.
Рішенням Окружного адміністративного суду від 30 листопада 2022 року адміністративний позов задоволено:
- зобов`язано голову Ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України видати наказ про поновлення ОСОБА_1 на посаді судді Вищого адміністративного суду України з 14 липня 2017 року;
- стягнуто з Вищого адміністративного суду України в особі Ліквідаційної комісії на користь ОСОБА_1 суддівську винагороду на час незаконного звільнення за період з 14 липня 2017 року по 24 липня 2022 року у розмірі 9 818 725,58 грн;
- допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць у розмірі 153 287,24 грн та поновлення ОСОБА_1 на посаді судді Вищого адміністративного суду України з 14 липня 2017 року.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2023 року закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2022 року у справі № 826/9767/17.
Постановою Верховного Суду від 20 червня 2023 року касаційну скаргу голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України задоволено, скасовано ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2023 року, справу № 826/9767/17 направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 серпня 2023 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2022 року залишено без змін.
Постановою Верховного суду від 01 липня 2024 року касаційну скаргу Вищого адміністративного суду задоволено, скасовано рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2022 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 серпня 2023 року в частині стягнення з Вищого адміністративного суду України в особі Ліквідаційної комісії на користь ОСОБА_1 суддівської винагороди на час незаконного звільнення за період з 14 листопада 2017 року по 24 листопада 2022 року у розмірі 9 818 725,58 грн скасовано, справу в цій частині позовних вимог направлено на новий розгляд до суду першої інстанції - Київського окружного адміністративного суду.
Скасовуючи вказані рішення Верховний Суд зазначив про помилковість висновків судів попередніх інстанцій про те, що посадовий оклад судді ОСОБА_1 , як судді Вищого адміністративного суду України, повинен розраховуватися на основі мінімальної заробітної плати, натомість погодився з доводами відповідача про необхідність застосування у спірних правовідносинах, як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня відповідного календарного року.
Суд касаційної інстанції направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції зазначив про необхідність здійснення перерахунку суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення, що підлягає стягненню, з урахуванням висновків Верховного Суду.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 27 червня 2025 року адміністративний позов задоволено частково, стягнуто з Верховного Суду на користь ОСОБА_1 суддівську винагороду за час незаконного звільнення за період з 14 липня 2017 року по 24 липня 2022 року у розмірі 8 817 386,82 грн та допомогу на оздоровлення у розмірі 497 471,50 грн. В іншій частині позову відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням, відповідач - Верховний Суд подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, неповно встановлено обставини, що мають значення для справи.
Апелянт наголосив, що підставою для скасування Верховним Судом рішень судів попередніх інстанцій та направлення справи на новий розгляд була необхідність у здійсненні перерахунку суддівської винагороди позивача з урахуванням розміру розрахункової величини прожиткового мінімуму, встановленого на 01 січня відповідного року, водночас питання щодо суб`єкта владних повноважень, з якого належить стягнути кошти не було спірним під час касаційного перегляду.
Звернув увагу суду на те, що виключно голова ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України уповноважений здійснювати нарахування та виплату заробітної плати суддям Вищого адміністративного суду України, водночас Верховний Суд є головним розпорядником бюджетних котів.
Додатково зазначив про те, що судом першої інстанції не враховано висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 24 квітня 2025 року у справі №240/9028/24 щодо необхідності застосування під час розрахунку суддівської винагороди судді Вищого адміністративного суду України Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI.
Позивач подав до суду відзив, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції. Крім того, Вищий адміністративний суд України не має власного фінансування, а його ліквідація та розрахунок з суддями проводиться виключно за рахунок коштів Верховного Суду, як головного розпорядника коштів, а тому саме Верховний Суд є належним відповідачем в частині вимог про стягнення суддівської винагороди за час незаконного звільнення позивача.
Звернув увагу суду на те, що між сторонами відсутній спір щодо виплати суддівської винагороди у зв`язку з набранням чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у зв`язку з Рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року №2-р/2020 щодо забезпечення безперервності здійснення правосуддя найвищим судом у системі судоустрою України" від 21 листопада 2023 року № 3481-IX, а тому правові висновки щодо застосування вказаного закону не підлягають застосуванню.
Також зазначив, що починаючи з 18 лютого 2020 року для суддів вищого спеціалізованого суду, посада на якій перебував позивач, базовий розмір посадового окладу судді становить - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а не 15 мінімальних заробітних плат.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, з лютого 1993 року до січня 2002 року ОСОБА_1 працював народним суддею Андрушівського районного народного суду. 
З січня 2002 року до березня 2006 року позивач працював суддею Апеляційного суду Житомирської області. З березня 2006 року до червня 2017 року позивач обіймав посаду судді Вищого адміністративного суду України. З вересня 2010 року і до квітня 2014 року був членом Вищої ради юстиції.
У вересні 2015 року Міністерство юстиції України звернулося до Вищої ради юстиції із заявою про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Вищого адміністративного суду України у зв`язку з порушенням вимог щодо несумісності.
06 квітня 2016 року ухвалою Вищої ради юстиції №781/0/15-16 відкрито провадження відносно ОСОБА_1 щодо вимог законодавства про несумісність.
13 червня 2017 року Вища рада правосуддя прийняла рішення №1544/0/15-17 "Про визнання порушення суддею Вищого адміністративного суду України ОСОБА_1 вимог щодо несумісності та звільнення його з посади".
Не погоджуючись з вказаним рішенням Вищої ради правосуддя, ОСОБА_1 звернувся до Вищого адміністративного суду України з позовом про визнання незаконним та скасування рішення Вищої ради правосуддя від 13 червня 2017 року №1544/0/15-17 про визнання порушення суддею Вищого адміністративного суду України ОСОБА_1 вимог щодо несумісності та звільнення його з посади.
11 липня 2017 року ухвалою Вищого адміністративного суду України відкрито провадження у справі №800/278/17 за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання незаконним та скасування рішення Вищої ради правосуддя від 13 червня 2017 року № 1544/0/15-17 та призначено справу до розгляду.
13 липня 2017 року Головою Вищого адміністративного суду України прийнято наказ № 204-к "Про відрахування судді ОСОБА_1 зі штату суду".
Не погоджуючись з прийняттям відповідачем наказу про відрахування позивача зі штату суду, останній звернувся до суду з позовом. 
Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції, з урахуванням висновків Верховного Суду у даній справі, зазначив про необхідність застосування в даній справі, як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня відповідного календарного року. Крім того, суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин за період з 01 січня 2021 року по 24 липня 2022 року висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 24 квітня 2025 року у справі №240/9028/24, щодо необхідності застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді.
Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що Вищий адміністративний суд України не має власного фінансування, а його ліквідація та відповідно, розрахунок із суддями проводиться виключно за рахунок коштів Верховного Суду, як головного розпорядника коштів, а тому належним відповідачем в частині позовних вимог про стягнення суддівської винагороди за час незаконного звільнення позивача є саме Верховний Суд.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 1 ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом. 
Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Відповідно до ч. 2 ст. 17 та ч.ч. 1 і 2 ст. 31Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 жовтня 2010 року №2453-VI (далі - Закон №2453-VI) Вищий адміністративний суд України входив у систему судів загальної юрисдикції, як вищий спеціалізований суд.
Розмір суддівської винагороди за Законом №2453-VI визначається нормами ст. 133 цього закону. Зокрема, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 №11-р/2018 "Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат".
Частиною 4 ст. 133 Закону № 2453-VI установлено, що посадові оклади інших суддів встановлюються пропорційно до посадового окладу судді місцевого суду з коефіцієнтом: 1) судді апеляційного суду - 1,1; 2) судді вищого спеціалізованого суду - 1,2; 3) судді Верховного Суду України, судді Конституційного Суду України - 1,3.
Водночас у період з 14 липня 2017 року по 03 грудня 2018 року, відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 133 Закону №2453-VI, посадовий оклад судді вищого спеціалізованого суду встановлювався пропорційно до посадового окладу судді місцевого суду (10 мінімальних заробітних плат) з коефіцієнтом 1,2. 
30 вересня 2016 року набрав чинності Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIII (далі - Закон №1402-VIII), яким змінено систему судоустрою, зокрема, утворено Верховний Суд, який діє у складі п`яти структурних підрозділів: Велика Палата Верховного Суду, Касаційний адміністративний суд, Касаційний господарський суд, Касаційний кримінальний суд, Касаційний цивільний суд (ст.ст. 36, 37 Закону №1402-VIII).
Частиною 3 ст. 17 Закону №1402-VIII передбачено, що для розгляду окремих категорій справ відповідно до цього Закону в системі судоустрою діють вищі спеціалізовані суди. У свою чергу вищими спеціалізованими судами в Україні за новим законом є Вищий суд з питань інтелектуальної власності та Вищий антикорупційний суд.
Пунктом 2 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIII визнано таким, що втратив чинність з дня набрання чинності цим Законом, Закон №2453-VI, крім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 цього розділу.
Пунктами 4, 5 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIII визначено, що протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом: 1) утворюється Верховний Суд у порядку та у складі, що визначені цим Законом; 2) призначаються судді Верховного Суду за результатами конкурсу, проведеного відповідно до цього Закону. Верховний Суд створюється на матеріально-технічній базі Верховного Суду України, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого господарського суду України, Вищого адміністративного суду України.
Згідно з п. 7 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIII з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку. До припинення діяльності статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії суддів цих судів визначаються Законом №2453-VI (положення п. 7 розділу ХІІ "та ліквідуються" в частині Верховного Суду України визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), згідно з рішенням Конституційного Суду від 18 лютого 2020 року №2-р/2020).
Пункт 7 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIII на час ухвалення судового рішення судом першої інстанції в частині Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого господарського суду України, Вищого адміністративного суду України є чинним та таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) Конституційним Судом України не визнавався.
Відповідно до абз. 1 п. 22 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIII право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.
Пунктом 23 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIII визначено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону №2453-VI.
У подальшому п.п. 22 та 23 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIII були виключені на підставі Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування від 16 жовтня 2019 року №193-IX. 
Згідно з ч. 1 ст. 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч. 3 ст. 135 Закону №1402-VIII (у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06 грудня 2016 року №1774-VIII) базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Верховний Суд у постанові від 01 липня 2024 року у даній справі, направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції зазначив про помилковість висновків судів попередніх інстанцій про те, що посадовий оклад судді ОСОБА_1 , як судді Вищого адміністративного суду України, повинен розраховуватися на основі мінімальної заробітної плати, натомість погодився з доводами відповідача про необхідність застосування у спірних правовідносинах, як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня відповідного календарного року.
В обґрунтуванням апеляційної скарги відповідач наголосив на необхідності застосування під час розрахунку суддівської винагороди позивача, як судді Вищого адміністративного суду України положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI, а також вважає помилковим застосуванням судом першої інстанції під час визначення суддівської винагороди позивача за період з 18 лютого 2020 року по 24 липня 2022 року ст. 135 Закону №1402-VIII.
Як зазначено вище, згідно з п. 7 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIII станом на час виникнення спірних правовідносин статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії суддів, зокрема отримання суддівської винагороди суддів, зокрема Вищого адміністративного суду України продовжували визначатися Законом № 2453-VI.
Колегія суддів враховує, що Конституційний Суд України Рішенням від 26 березня 2024 року № 3-р(II)/2024 визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окремий припис п. 7 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIII зі змінами в тім, що він установлює для суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого господарського суду України, Вищого адміністративного суду України до припинення діяльності цих судів гарантії, визначені Законом № 2453-VI зі змінами, зокрема винагороду судді.
Згідно з п. 2 резолютивної частини вказаного Рішення окремий припис п. 7 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIII зі змінами, визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення цього Рішення.
На підставі приписів ч. 2 ст. 152 Конституції України та ст. 91 Закону України "Про Конституційний Суд України" закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Конституційний Суд України у Рішенні від 24 грудня 1997 року у справі № 8-зп/1997 зазначив, що ч. 2 ст. 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.
З урахуванням наведеного саме з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення № 3-р(II)/2024 втратив чинність окремий припис п. 7 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1402-VIII зі змінами.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово, зокрема у постановах від 21 квітня 2021 року у справі № 520/12609/19 та від 23 травня 2024 року у справі № 990/235/23, застосовувала такий підхід до розуміння наслідків визнання неконституційними нормативно-правових актів (їх окремих положень).
Отже, до 26 березня 2024 року наведений припис п. 7 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1402-VIII мав юридичну силу і унормовував встановлення визначеної Законом № 2453-VI винагороди судді для суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого господарського суду України, Вищого адміністративного суду України.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2025 року у справі №240/9028/24.
Верховний Суд у постанові від 01 липня 2024 року у даній справі надаючи оцінку висновкам судів першої і апеляційної інстанції про те, що у випадку застосування прожиткового мінімуму, як розрахункової величини для визначення посадового окладу судді ОСОБА_1 , як судді Вищого адміністративного суду України, це призведе до дискримінаційного підходу у розмірі посадового окладу порівняно з мінімальним посадовим окладом судді місцевого суду, зазначив, що зміна розрахункової величини з мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум стосується не лише суддів, а поширюється на широку сферу суспільних відносин, водночас Верховний Суд не встановив порушень принципів недискримінації, пропорційності, правової визначеності та "якості закону".
З огляду на викладене, враховуючи правові висновки Верховного Суду у постанові від 01 липня 2024 року у даній справі та Великої Палати Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2025 року у справі №240/9028/24 суддівська винагорода для судді Вищого адміністративного суду України ОСОБА_1 за час незаконного звільнення за період з 14 липня 2017 року по 24 липня 2022 року, а також допомога на оздоровлення повинні визначатися відповідно до Закону №2453-VI із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня відповідного календарного року.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2025 року у справі №240/9028/24 відступила від висновків, викладених у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 13 липня 2023 року у справі №280/1233/22 та від 21 березня 2024 року у справі №620/4971/23, зазначивши про те, що починаючи з 2021 року у законах про Державний бюджет України на відповідний рік встановлювався на 1 січня відповідного календарного року грошовий розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді.
Станом на 1 січня відповідного календарного року відповідно до ст. 7: Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" установлено прожитковий мінімум для працездатних осіб - 1600 грн; Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" установлено прожитковий мінімум для працездатних осіб - 1762 грн; Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" установлено прожитковий мінімум для працездатних осіб - 1921 грн; Закону України "Про Державний бюджет на 2020 рік" - 2102 грн; Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" - 2481 грн, працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: з 1 січня - 2102 грн; Закону України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" - 2684 грн, працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: з 1 січня - 2102 грн.
Таким чином, розрахунок суддівської винагороди судді Вищого адміністративного суду України ОСОБА_1 за час незаконного звільнення за період з 14 липня 2017 року по 24 липня 2022 року становить 3 806 040,79 грн, а саме:

 	Посадовий оклад	Доплата за вислугу років	Доплата за науковий ступінь 	Доплата за роботу, що передбачає доступ до державної таємниці	Суддівська винагорода	
 	 	%	сума	%	сума	%	сума	 	
2017 рік	
липень (за 12 робочих днів)	10 971,43	70%	7 680,00	15%	1 645,71	10%	1 097,14	21 394,28	
серпень	19 200,00	70%	13 440,00	15%	2 880,00	10%	1 920,00	37 440,00	
вересень	19 200,00	70%	13 440,00	15%	2 880,00	10%	1 920,00	37 440,00	
жовтень	19 200,00	70%	13 440,00	15%	2 880,00	10%	1 920,00	37 440,00	
листопад	19 200,00	70%	13 440,00	15%	2 880,00	10%	1 920,00	37 440,00	
грудень	19 200,00	70%	13 440,00	15%	2 880,00	10%	1 920,00	37 440,00	
2018 рік	
січень	21 144,00	70%	14 800,80	15%	3 171,60	10%	2 114,40	41 230,80	
лютий	21 144,00	70%	14 800,80	15%	3 171,60	10%	2 114,40	41 230,80	
березень	21 144,00	70%	14 800,80	15%	3 171,60	10%	2 114,40	41 230,80	
квітень	21 144,00	70%	14 800,80	15%	3 171,60	10%	2 114,40	41 230,80	
травень	21 144,00	70%	14 800,80	15%	3 171,60	10%	2 114,40	41 230,80	
червень  (відбулась зміна вислуги років)	11 629,20 (за 11 робочих днів)	70%	8 140,44	15%	1 744,38	10%	1 162,92	22 676,94	
 	9 514,80 (за 9 робочих днів)	80%	7 611,84	15%	1 427,22	10%	951,48	19 505,34	
липень	21 144,00	80%	16 915,20	15%	3 171,60	10%	2 114,40	43 345,20	
серпень	21 144,00	80%	16 915,20	15%	3 171,60	10%	2 114,40	43 345,20	
вересень	21 144,00	80%	16 915,20	15%	3 171,60	10%	2 114,40	43 345,20	
жовтень	21 144,00	80%	16 915,20	15%	3 171,60	10%	2 114,40	43 345,20	
листопад	21 144,00	80%	16 915,20	15%	3 171,60	10%	2 114,40	43 345,20	
грудень  (Рішення КСУ від 04 грудня 2018 року №11-р/2018)	1 057,20 (за 1 робочий день)	80%	845,76	15%	158,58	10%	105,72	2 167,26	
 	25 108,50 (за 19 робочих днів)	80%	20 086,80	15%	3 766,28	10%	2 510,85	51 472,43	
2019 рік	
січень	34 578,00	80%	27 662,40	15%	5 186,70	-	-	67 427,10	
лютий	34 578,00	80%	27 662,40	15%	5 186,70	-	-	67 427,10	
березень	34 578,00	80%	27 662,40	15%	5 186,70	-	-	67 427,10	
квітень	34 578,00	80%	27 662,40	15%	5 186,70	-	-	67 427,10	
травень	34 578,00	80%	27 662,40	15%	5 186,70	-	-	67 427,10	
червень	34 578,00	80%	27 662,40	15%	5 186,70	-	-	67 427,10	
липень	34 578,00	80%	27 662,40	15%	5 186,70	-	-	67 427,10	
серпень	34 578,00	80%	27 662,40	15%	5 186,70	-	-	67 427,10	
вересень	34 578,00	80%	27 662,40	15%	5 186,70	-	-	67 427,10	
жовтень	34 578,00	80%	27 662,40	15%	5 186,70	-	-	67 427,10	
листопад	34 578,00	80%	27 662,40	15%	5 186,70	-	-	67 427,10	
грудень	34 578,00	80%	27 662,40	15%	5 186,70	-	-	67 427,10	
2020 рік	
січень	37 836,00	80%	30 268,80	15%	5 675,40	-	-	73 780,20	
лютий	37 836,00	80%	30 268,80	15%	5 675,40	-	-	73 780,20	
березень	37 836,00	80%	30 268,80	15%	5 675,40	-	-	73 780,20	
квітень	37 836,00	80%	30 268,80	15%	5 675,40	-	-	73 780,20	
травень	37 836,00	80%	30 268,80	15%	5 675,40	-	-	73 780,20	
червень	37 836,00	80%	30 268,80	15%	5 675,40	-	-	73 780,20	
липень	37 836,00	80%	30 268,80	15%	5 675,40	-	-	73 780,20	
серпень	37 836,00	80%	30 268,80	15%	5 675,40	-	-	73 780,20	
вересень	37 836,00	80%	30 268,80	15%	5 675,40	-	-	73 780,20	
жовтень	37 836,00	80%	30 268,80	15%	5 675,40	-	-	73 780,20	
листопад	37 836,00	80%	30 268,80	15%	5 675,40	-	-	73 780,20	
грудень	37 836,00	80%	30 268,80	15%	5 675,40	-	-	73 780,20	
2021 рік	
січень	37 836,00	80%	30 268,80	15%	5 675,40	-	-	73 780,20	
лютий	37 836,00	80%	30 268,80	15%	5 675,40	-	-	73 780,20	
березень	37 836,00	80%	30 268,80	15%	5 675,40	-	-	73 780,20	
квітень	37 836,00	80%	30 268,80	15%	5 675,40	-	-	73 780,20	
травень	37 836,00	80%	30 268,80	15%	5 675,40	-	-	73 780,20	
червень	37 836,00	80%	30 268,80	15%	5 675,40	-	-	73 780,20	
липень	37 836,00	80%	30 268,80	15%	5 675,40	-	-	73 780,20	
серпень	37 836,00	80%	30 268,80	15%	5 675,40	-	-	73 780,20	
вересень	37 836,00	80%	30 268,80	15%	5 675,40	-	-	73 780,20	
жовтень	37 836,00	80%	30 268,80	15%	5 675,40	-	-	73 780,20	
листопад	37 836,00	80%	30 268,80	15%	5 675,40	-	-	73 780,20	
грудень	37 836,00	80%	30 268,80	15%	5 675,40	-	-	73 780,20	
2022 рік	
січень	37 836,00	80%	30 268,80	15%	5 675,40	-	-	73 780,20	
лютий	37 836,00	80%	30 268,80	15%	5 675,40	-	-	73 780,20	
березень	37 836,00	80%	30 268,80	15%	5 675,40	-	-	73 780,20	
квітень	37 836,00	80%	30 268,80	15%	5 675,40	-	-	73 780,20	
травень	37 836,00	80%	30 268,80	15%	5 675,40	-	-	73 780,20	
червень	37 836,00	80%	30 268,80	15%	5 675,40	-	-	73 780,20	
липень (за 16 робочих днів)	 28 827,36	 80%	 23 061,88	 15%	 4324,10	 -	 -	 56 213,34	
Всього:	1 944 564,49	-	1 533 219,52	-	291 684,67	-	36 572,11	3 806 040,79	

Разом з тим, судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що Вищим адміністративним судом України на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2022 року у справі №826/9767/17, яким допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць у розмірі 153 287,24 грн, у грудні 2022 року було виконано та виплачено на користь ОСОБА_1 суддівську винагороду у розмірі 153 287,24 грн.
Отже, загальна сума суддівської винагороди, яка підглядає стягненню на користь позивача за час незаконного звільнення за період з 14 липня 2017 року по 24 липня 2022 року становить 3 652 753,55 грн. (3 806 040,79 грн - 153 287,24 грн).
Також Верховний Суд направляючи дану справу на новий розгляд до суду першої інстанції зазначив також про необхідність здійснення перерахунку допомоги на оздоровлення позивача, що підлягає стягненню.
Відповідно до ст. 134 Закону №2453-VI суддям надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 робочих днів з виплатою, крім суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу. Суддям, які мають стаж роботи більше 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.
Враховуючи викладене, стягненню на користь позивача підлягає також допомога на оздоровлення у розмірі посадового окладу за кожний рік, яку він не отримував у зв`язку із незаконним звільненням з посади судді Вищого адміністративного суду України, а саме за 2017 рік - 19 200,00 грн, за 2018 рок - 21 144,00 грн, за 2019 рік - 34 578,00 грн, за 2020 рік - 37 836,00 грн, за 2021 рік - 37 836,00 грн, за 2022 рік - 37 836,00 грн. Всього 188 430,00 грн.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими вимоги позивача в частині стягнення на користь останнього суддівської винагороди за час його незаконного звільнення з посади судді Вищого адміністративного суду України за період з 14 липня 2017 року по 24 липня 2022 року у розмірі 3 652 753,55 грн та допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу за кожний рік, яку він не отримував у зв`язку із незаконним звільненням у розмірі 188 430,00 грн.
Щодо висновків суду першої інстанції про те, що належним відповідачем в частині стягнення суддівської винагороди за час незаконного звільнення позивача є Верховний Суд, як розпорядник коштів, колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається зі змісту постанови Верховного Суду від 01 липня 2024 року у даній справі, касаційне провадження у справі було відкрито з підстави, передбаченої п. 1 ч. 4 ст. 328 КАС України, в межах доводів апелянта про неврахування судом апеляційної інстанції при перегляді рішення суду першої інстанції висновків Верховного Суду щодо застосування положень Закону №2453-VI, Закону №1402-VIII та Закону №1774-VIII у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 06 червня 2018 року у справах №806/1373/17 та №819/782/17, від 13 червня 2018 року у справах №805/2459/17-а та №826/4821/17, від 06 грудня 2018 року у справі №816/1244/17, від 26 червня 2019 року у справі №804/3789/17, від 21 грудня 2020 року у справі №819/622/17, від 27 лютого 2020 року у справі №815/3907/17, від 05 березня 2020 року у справі №820/2567/17, від 23 квітня 2018 року у справі №826/3730/17 щодо питання правомірності нарахування та виплати суддівської винагороди із застосуванням посадового окладу у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених на 1 січня календарного року.
Колегія суддів звертає увагу на те, що Верховним Судом скасовано рішення судів першої та апеляційної інстанції та направлено адміністративну справу №826/9767/17 на новий розгляд до суду першої інстанції виключно для перерахунку суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення, що підлягає стягненню, з урахуванням висновків Верховного Суду.
Згідно з ч.ч. 3 і 4 ст. 105 Цивільного кодексу України учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється. Виконання функцій комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) може бути покладено на орган управління юридичної особи.
До комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється.
Верховний Суд у постанові від 12 травня 2022 року у справі №640/19566/19 сформував правову позицію відповідно до якої, приписами ст. 105 Цивільного кодексу України чітко визначено, що саме до комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Саме Ліквідаційна комісія з припинення Верховного Суду України відповідно до прийнятих на себе зобов`язань здійснює нарахування заробітної плати працівникам апарату цього суду, при цьому розпорядником бюджетних коштів вищого рівня є Верховний Суд, через який здійснюється відповідне фінансування на підставі звернень Ліквідаційної комісії.
Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Вищий адміністративний суд України з 20 грудня 2017 року перебуває в стані припинення, станом на день розгляду справи запис про ліквідацію не внесений.
Таким чином, висновки суду першої інстанції про необхідність стягнення суддівської винагороди за час незаконного звільнення позивача за період з 14 липня 2017 року по 24 липня 2022 року та допомоги на оздоровлення саме з Верховного Суду, як розпорядників коштів є помилковими. 
Також колегія суддів вважає нерелевантними висновки Верховного Суду викладені у постановах від 16 лютого 2023 року по справі №640/16326/20 та від 23 березня 2023 року по справі №640/23225/20 на які посилається суд першої інстанції у даній справі, з огляду на наступне. 
Верховний Суд у постанові від 16 лютого 2023 року по справі №640/16326/20 зазначив, що належним способом захисту права особи є такий спосіб, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень та сприяє вичерпному поновленню порушеного права особи, а тому таким способом захисту прав позивача є саме стягнення з Вищого антикорупційного суду на користь позивача суми недоотриманої суддівської винагороди.
Відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 23 березня 2023 року по справі №640/23225/20 головним розпорядником бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення суддів Вищого адміністративного суду України (до завершення ліквідаційних процедур) є саме Верховний Суд, а тому, правові підстави стягнення недоотримуваної частини суддівської винагороди з Державної судової адміністрації України відсутні. Також Верховний Суд наголосив, що здійснюючи нарахування та виплату позивачу суддівської винагороди у спірний період із застосуванням обмеження, Верховний Суд, який здійснював функції головного розпорядника бюджетних коштів, діяв не у спосіб та не в межах, встановлених Конституцією України та Законом України "Про судоустрій і статус суддів". Крім того 
Колегія суддів звертає увагу на те, у вказаних постановах відсутні правові висновки про необхідність стягнення суддівської винагороди саме з Верховного Суду, як розпорядника коштів.
Отже, на переконання колегії суддів, належним способом захисту порушених прав позивача є стягнення саме з Вищого адміністративного суду України в особі Ліквідаційної комісії на користь ОСОБА_1 суддівської винагороди за час незаконного звільнення за період з 14 липня 2017 року по 24 липня 2022 року у розмірі 3 652 753,55 грн та допомоги на оздоровлення у розмірі 188 430,00 грн.
Крім іншого, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставин, що мають значення для справи та порушено норми матеріального права.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Приписи п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу - задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - скасувати.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, колегія суддів виходить з положень ст. 139 далі - КАС України.
Відповідно до ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (ч. 3).
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 6).
Як вбачається з матеріалів справи позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір".
Отже судові витрати розподілу та присудженню не підлягають. 
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, - 

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Верховного Суду - задовольнити частково.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 червня 2025 року - скасувати. 
Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Вищого адміністративного суду України, Верховного Суду про зобов`язання вчинити дії, стягнення суддівської винагороди - задовольнити частково. 
Стягнути з Вищого адміністративного суду України в особі Ліквідаційної комісії (ЄДРПОУ 33235788, місцезнаходження: 01029, м. Київ, вул. Князів Острозьких, буд. 8, корп. 5) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) суддівську винагороду за час незаконного звільнення за період з 14 липня 2017 року по 24 липня 2022 року у розмірі 3 652 753,55 грн (три мільйони шістсот п`ятдесят дві тисячі сімсот п`ятдесят три гривні 55 копійок) та допомоги на оздоровлення у розмірі 188 430,00 грн (сто вісімдесят вісім тисяч чотириста тридцять гривень 00 копійок).
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Судові витрати розподілу та присудженню не підлягають.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення.
Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя Н.М. Єгорова

Судді Є.О. Сорочко

Є.В. Чаку

Повне судове рішення складено "15" січня 2026 року.