ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

22 січня 2026 року 	м. Ужгород	№ 260/8513/25 	
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Ващиліна Р.О., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить: 1) визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні з військової служби ОСОБА_1 на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4, абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»; 2) зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4, абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що він є військовослужбовцем та проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . У зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за своєю матір`ю – інвалідом ІІ групи 16 вересня 2025 року він звернувся до командування військової частини з рапортом про звільнення з військової служби. За результатами розгляду такого рапорту у його задоволенні було відмовлено з мотивів не обґрунтування відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, які зобов`язані здійснювати постійний догляд або неспроможність здійснення такого догляду. Такі дії відповідача вважає протиправними, оскільки долученими до рапорту документами було підтверджено наявність підстав для звільнення та необхідність здійснення постійного догляду за мамою, що є особою з інвалідністю. Стверджує, що його сестра наразі проживає в Румунії, не бажає повертатися в Україну та не має можливості піклуватися про своїх батьків. В свою чергу його батьку також встановлено ІІІ групу інвалідності. 
10 листопада 2025 року відповідач подав через особистий електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд» відзив на позов, в якому проти задоволення позовних вимог заперечив. Так, зазначає, що за результатами розгляду поданого позивачем рапорту було встановлено відсутність підстав для звільнення з військової служби з огляду на те, що ним не було обґрунтовано відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, які зобов`язані здійснювати постійний догляд або ж неспроможність здійснення такого догляду. 

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що старший солдат ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 ) проходить військову службу по мобілізації на посаді старшого навідника 2 обслуги 1 мінометного взводу 1 мінометної батареї 2 механізованого батальйону Військової частини НОМЕР_1 .
Вказана обставина сторонами визнається та не є предметом доказування.
16 вересня 2025 року ОСОБА_1 подав на ім`я командира 1 мінометного взводу 1 мінометної батареї 2 механізованого батальйону Військової частини НОМЕР_1 рапорт, в якому просив звільнити його з військової служби у запас на підставі абз. 12 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», через сімейні обставини або з інших поважних причин, а саме: необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Повідомив, що його мати, ОСОБА_2 (далі – ОСОБА_2 ) є особою з інвалідністю ІІ групи та потребує постійного стороннього догляду. 
При цьому зазначив, що його батько, ОСОБА_3 (далі – ОСОБА_3 ), є особою з інвалідністю ІІІ групи та потребує постійного стороннього догляду, а його сестра, ОСОБА_4 (далі – ОСОБА_4 ), разом з сім`єю протягом 9 років проживає на території Румунії та не має наміру повернутися в Україну та можливості піклуватися про своїх батьків. 
До рапорту долучив, серед іншого, копії акту обстеження сімейного стану №1456/3 від 27.08.2025, складеного ІНФОРМАЦІЯ_1 , консультативного висновку спеціаліста КНП «Обласного закладу з надання психіатричної допомоги м. Берегова» ЗОР, довідки про кількість зареєстрованих у житловому приміщенні осіб №91/03.4-21 від 10.01.2025, пенсійного посвідчення ОСОБА_2 , витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи №109/25/409/В від 18.04.2025, довідки ЛКК №3/9 від 10.01.2025, виданої КНП «Ужгородським міським центром первинної медико-санітарної допомоги», висновку про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватись та обслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі №3/9 від 10.01.2025, виданої КНП «Ужгородським міським центром первинної медико-санітарної допомоги», акту проведення обстеження сім`ї №1 від 30.01.2025, виданої Департаментом соціальної політики Ужгородської міської ради, довідки ЛКК №3/10 від 10.01.2025, виданої КНП «Ужгородським міським центром первинної медико-санітарної допомоги», довідки ЛКК №3/8 від 10.01.2025, виданої КНП «Ужгородським міським центром первинної медико-санітарної допомоги», виписки з медичної карти стаціонарного хворого №2528 від 09.04.2025, виписки з медичної карти стаціонарного хворого №27 від 03.01.2025, виписки з історії хвороби №3617 ОСОБА_2 , консультативного висновку спеціаліста від 02.01.2025, пенсійного посвідчення ОСОБА_3 , витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи №108/25/1367/В від 25.07.2025, рекомендації, яка є частиною індивідуальної програми реабілітації особи з інвалідністю №108/25/1367/В від 25.07.2025, висновку про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватись та обслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі №59/6 від 29.07.2025, виданої КНП «Ужгородським міським центром первинної медико-санітарної допомоги», довідки ЛКК №59/6 від 29.07.2025, виданої КНП «Ужгородським міським центром первинної медико-санітарної допомоги», довідки №321 від 25.07.2025, виданої КНП «Ужгородським міським центром первинної медико-санітарної допомоги», дозволу на проживання та працевлаштування ОСОБА_4 , декларації ОСОБА_4 щодо неможливості піклуватися про своїх батьків. 
За результатами розгляду такого рапорту листом №03/2579 від 21.09.2025 командир Військової частини НОМЕР_1 повідомив про неможливість звільнення з військової служби у зв`язку з необґрунтованістю відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, які зобов`язані здійснювати постійний догляд або ж неспроможність такого догляду. При цьому зазначено, що проживання таких осіб чи родичів в іншій місцевості чи за кордоном і неможливість з цієї підстави здійснювати догляд чинним законодавством не передбачено. 
Вважаючи протиправними дії відповідача щодо не звільнення його з військової служби, ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Нормами ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів визнано обов`язком громадянина України. Громадяни відбувають на військову службу відповідно до закону. 
Вказане кореспондується також з положеннями ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі – Закон №2232).
Згідно ч. 2 ст. 1 Закону №2232 військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Ч. 3 ст. 1 Закону №2232 передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (ч. 5 ст. 1 Закону №2232).
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, дія якого в подальшому була неодноразово продовжена та наразі триває.
Воєнний стан в розумінні положень ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Окрім того, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України від 24.02.2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні визначає Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII.
Положеннями ст. 22 вказаного законодавчого акту визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації, які передбачають, серед іншого, з`явитися до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів та визначення їх призначення на особливий період.
Відповідно до вимог Закону №2232, на військову службу за призовом під час мобілізації приймаються громадяни віком від 18 років та громадяни, які не досягли граничного віку перебування на військовій службі, тобто до 60 років.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходить військову службу за призовом під час мобілізації у Військовій частині НОМЕР_1 .
В той же час, позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення з військової служби у запас за сімейними обставинами, а саме: у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за матір`ю з числа осіб з інвалідністю II групи.
Отже, спірні правовідносини виникли з приводу звільнення з військової служби військовослужбовця, призваного під час мобілізації, у період дії воєнного стану. 
Так, підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232.
Відповідно до абз. 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону №2232, під час дії воєнного стану військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах, зокрема у разі необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Саме необхідністю здійснення постійного догляду за своєю матір`ю, яка є особою з інвалідністю ІІ групи, позивач обґрунтовує поданий до командування Військової частини НОМЕР_1 рапорт. 
Відповідно до ч. 7 ст. 26 Закону №2232, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Згідно з п. 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі – Положення) (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:
- підстави звільнення з військової служби;
- думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;
- районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Судом встановлено, що матір позивача, ОСОБА_2 , є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується копією пенсійного посвідчення серії НОМЕР_2 від 30.04.2025. 
Відповідно до висновку №3/9 від 10.01.2025 про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватись та обслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, ОСОБА_2 потребує отримання послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи. 
Свою відмову звільнити ОСОБА_1 з військової служби відповідач обґрунтовує відсутністю доказів неможливості інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення здійснювати догляд за матір`ю військовослужбовця. При цьому відповідач вважає, що факт проживання сестри позивача за кордоном не виключає можливості здійснювати догляд за її батьками. 
Надаючи оцінку таким доводам відповідача з точки зору їх відповідності законодавчим нормам, суд враховує наступне.
Так, норми абз. 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону №2232 передбачають можливість звільнення військовослужбовця з військової служби у разі необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків, який є особою з інвалідністю I чи II групи, тільки у разі відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Зі змісту наведеної норми висновується, що для звільнення з військової служби у випадку необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, достатньою є наявність однієї з таких умов:
- відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи;
- інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Суд встановив, що у ОСОБА_2 є двоє повнолітніх дітей, а саме позивач та його сестра – ОСОБА_4 , які згідно із приписами пп. 14.1.263 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України належать до осіб першого ступеня споріднення особи, яка потребує догляду.
В обгрунтування дотримання умов абз. 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону №2232 ОСОБА_1 повідомив Військову частину НОМЕР_1 , що його батько, ОСОБА_3 , також є особою з інвалідністю ІІІ групи, на підтвердження чого долучив копію пенсійного посвідчення серії НОМЕР_3 від 22.04.2025.
В свою чергу сестра позивача, ОСОБА_4 , в 2019 році виїхала на постійне проживання в Румунію, де прийнята на консульський облік Посольства України в Румунії з 14.06.2019, що підтверджується відомостями паспорта громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_4 . 
Згідно з декларацією, завіреною державним нотаріусом Patricia T. Indries 20.01.2025, ОСОБА_4 заявила своє небажання повертатися в Україну та повідомила про відсутність в неї можливості піклуватися про своїх батьків. 
Позивач вважає, що вказані докази підтверджують дотримання встановлених абз. 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону №2232 умов. Проте суд не може погодитися з таким твердженням з огляду на наступне.
Стаття 51 Конституції України встановлює обов`язок повнолітніх дітей піклуватись про своїх непрацездатних батьків. Вказане кореспондується також з положеннями статті 202 Сімейного кодексу України, відповідно до яких повнолітні діти зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. 
Згідно із ст. 47 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» від 16 грудня 1993 року №3721-XII, діти зобов`язані піклуватися про батьків похилого віку, подавати їм допомогу і підтримку, в разі необхідності здійснювати за ними догляд.
Тобто, конституційний обов`язок піклуватися та утримувати своїх непрацездатних батьків покладено на їх працездатних дітей. На думку суду, факт проживання дітей поза межами України не позбавляє їх ні обов`язку, визначеного законом, піклуватися про своїх непрацездатних батьків, ані можливості виконувати такий обов`язок.
Норми абз. 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону №2232 передбачають можливість звільнення з військової служби виключно у разі відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи. 
З огляду на викладене, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_4 потребує постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, суд вважає, що ОСОБА_1 при поданні рапорту не надав всіх документів, які б підтверджували наявність підстав для звільнення згідно з абз. 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону №2232.
Отже, відмовляючи позивачу в звільненні з військової служби, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та Законами України.
При цьому суд відхиляє посилання позивача на правову позицію Верховного Суду у постанові від 27.02.2025 у справі №380/16966/24, оскільки вважає, що вона не є релевантною даним обставинам справи. Так, у зазначеній справі брат військовослужбовця також проходив військову службу, що виключало можливість виконувати ним обов`язки з догляду через об`єктивні обставини. Верховний Суд звернув увагу на те, що військова служба є такою обставиною, що унеможливлює фактичне здійснення догляду, оскільки військовослужбовці, з огляду на службові обов`язки, не можуть вільно розпоряджатися своїм місцеперебуванням, часом та виконувати функції, несумісні з проходженням військової служби.
Поряд з цим, факт проживання за кордоном доньки ОСОБА_2 не накладає на неї суворих обмежень, зокрема щодо свободи пересування чи виконання будь-яких інших додаткових обов`язків, передбачених законами, від виконання яких вона не може відмовитися, тому не унеможливлює здійснення нею догляду за непрацездатною матір`ю. 
Отже, провівши правовий аналіз законодавчих норм, що регулюють спірні правовідносини, крізь призму встановлених судом обставин справи суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Суд не вирішує питання розподілу судових витрат у зв`язку з відмовою у задоволенні позову. 

Керуючись ст. 241, 243, 255, 257, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП – НОМЕР_5 ) до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії, – відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. 

Суддя	Р.О. Ващилін