ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1991/26 Справа № 211/3682/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Гонтар А. Л. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року м.Кривий Ріг

Справа № 211/3682/25

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.
секретар судового засідання - Матвійчук Ю.К.

сторони:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 вересня 2025 року,яке ухвалене суддею Гонтар А.Л.у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 29 вересня 2025року,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану щорічну відпустку та моральної шкоди.
Позов мотивовано тим, що з квітня 2021 року по 30 вересня 2024 року позивач працював на посаді головного архітектора проекту у ФОП ОСОБА_2 .
Згідно з наказом № 13-к від 27.09.2024 року його було звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, але при звільненні відповідач не виплатив йому усіх належних сум, а саме, заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку .
Посилаючись на викладене, просив суд: стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у сумі 61300 грн., компенсацію за невикористану відпустку, всього у сумі 89519,64 гривень, середній заробіток за затримку видачі заробітної плати у сумі 46222,80 грн., моральну шкоду у сумі 100000 грн. та витрати на правову допомогу у сумі 20000 грн. 
Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 вересня 2025 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості із заробітної плати та компенсацію за невикористану щорічну відпустку в розмірі 85576 гривень 81 коп., середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні в розмірі 46222 гривні 80 коп. з утримання податку й інших обов`язкових платежів.
Рішення в частині стягнення заробітної плати за вересень 2024 року у розмірі 8000 грн. з урахуванням податків та інших обов`язкових платежів, підлягає негайному виконанню, в іншій частині - після набрання рішенням законної сили.
Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5000 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 20000 гривень.
Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 3633 грн. 60 коп.
В апеляційній скарзі відповідач ФОП ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати в частині стягнення суми заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану щорічну відпустку та середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, ухваливши нове рішення про часткове задоволення цих позовних вимог, а саме: стягнення суми заборгованості із заробітної плати у розмірі 55 786,50 грн, компенсації за невикористану щорічну відпустку у розмірі 16 276,81 грн та середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні у розмірі 38 640 грн. Також, скасувати рішення суду в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу та ухвалити в цій частині нове рішення про стягнення витрат у розмірі, який є пропорційним до обсягу наданих послуг у малозначній справі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було враховано всі обставини справи та не взято до уваги умови договору, укладеного між сторонами, яким заробітна плата була визначена «за домовленістю сторін». Таким чином, вважає, що заробітна плата мала нараховуватись у мінімальному розмірі, визначеному Законом України «Про мінімальну заробітну плату». Наполягає на тому, що заборгованість за 2023 рік відсутня, а розмір заборгованості за 2024 рік судом визначено не вірно, на підтвердження чого надав довідку №28/10 від 27 жовтня 2025 року про середній заробіток під час затримки розрахунку при звільненні.
Також, вважає, що розмір стягнутих судових витрат на професійну правничу допомогу є неспівмірним та підлягає зменшенню 
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду, в судове засідання не з`явилися, надавши заяви про розгляд справи за їх відсутності, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.
Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що у трудової книжці, заповненої 20 жовтня 2008 року на ім`я ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначено, що позивач у період з 01 квітня 2021 року по 30 вересня 2024 року працював у ФОП " ОСОБА_2 " на посаді головного архітектору проєкту, наказ №2-к від 31 березня 2021 року про прийняття на роботу та наказ № 13-к від 27 вересня 2024 року про звільнення (а.с. 25).
31 березня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено трудовий договір № 2 про прийняття позивача на роботу на посаду головного архітектору проєкту, розмір заробітної плати визначається за згодою сторін, час виконання робіт з 08:00 по 17:00, субота, неділя - вихідні (а.с.15-16).
Позивача було звільнено 27 вересня 2024 року за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України (наказ №13-к від 27 вересня 2024 року).
Відповідно до довідки про доходи, виданої ФОП ОСОБА_2 26 липня 2024 року, ОСОБА_1 працює на підприємстві з 01 квітня 2021 року, заробітна плата за квітень-червень 2024 року нарахована у розмірі 24000 грн., за місяць нарахований дохід 8000 грн., до виплати 6440 грн. (а.с.20).
Відповідно до довідки від 25 жовтня 2024 року № 25/10, яку надав суду відповідач, заборгованість ФОП ОСОБА_2 перед позивачем ОСОБА_1 , станом на 01.10.2024, становить 72063,31 грн., яка складається із наступного: заборгованість по заробітній платі у розмірі 55786,50 грн., невиплачена компенсація за період роботи у розмірі 16276,81 грн. (а.с.134).
Згідно із довідки-розрахунку заборгованості заробітної плати, ОСОБА_1 було нараховано заробітну плату за період січень-вересень 2024 року 69300 грн. та компенсацію за невикористану відпустку 16276,81 грн., всього 85576,81 грн. (а.с.112).
Як вбачається із роздруківки особового рахунку в АТ КБ "Приватбанк", ОСОБА_1 частково отримував заробітну плату на рахунок від ОСОБА_2 , але виплати заробітної плати за січень-вересень 2024 року відсутні (а.с.26-30).
Відповідачем не надано до суду доказів на відсутність заборгованості перед позивачем за період з 01 січня 2024 року по 01 жовтня 2024 року. 
Станом на час ухвалення рішення судом, заборгованість із заробітної плати відповідачем не виплачена.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у встановлені строки не виплачував заробітну плату, внаслідок чого перед позивачем виникла заборгованість з нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, за період 01 січня 2024 року по 01 жовтня 2024 року, в розмірі 69 300 грн.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, у період перебування у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 , не використав право на отримання щорічної оплачуваної відпустки, а тому при його звільненні роботодавець був зобов`язаний виплатити компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 16 276,81 грн.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було виплачено позивачу суму заборгованості із заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку в день його звільнення, а непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. 
Суд дійшов висновку, що невиплата розрахункових коштів при звільненні позивача мала місце з вини роботодавця, оскільки останнім не доведено протилежного.
Враховуючи, складність справи, виконані адвокатом роботи під час розгляду справи у суді, час, витрачений адвокатом на виконання наданих послуг, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на правову допомогу у розмірі 20 000,00 грн.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом першої інстанції. 
У відповідності до положень ст. 43 Конституції України та ст. 2 КЗпП України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
За змістом ст.ст. 94, 97 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати встановлюється за погодженням сторін, у відповідності до форм і систем оплати праці, норм праці, а також з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством.
Згідно зі ст. 1 Конвенції "Про захист заробітної плати" №95, ухваленої Генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30.06.1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
У Рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №8-рп/2013у справі №1-13/2013 зазначено, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Відповідно до ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що право позивача на отримання заробітної плати за виконану ним роботу порушено з боку відповідача, з огляду на наступне.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованостівимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Разом з тим, за змістом положень статей 115,116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не звільняє позивача процесуального обов`язку доведення наявності права на отримання відповідних сум.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.08.2020 року у справі №266/6853/18 (провадження №61-9549св19).
Згідно із довідки-розрахунку заборгованості заробітної плати, виданої ФОП ОСОБА_2 , ОСОБА_1 було нараховано заробітну плату за період січень-вересень 2024 року у розмірі 69 300 грн. та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 16 276,81 грн., а всього 85 576,81 грн. (а.с.112).
Згідно виписки з особового рахунку в АТ КБ "Приватбанк", ОСОБА_1 частково отримував заробітну плату на рахунок від ОСОБА_2 , але виплати заробітної плати за січень-вересень 2024 року відсутні (а.с.26-30).
При цьому, відповідно до довідки від 25 жовтня 2024 року № 25/10, яку надав суду відповідач, заборгованість ФОП ОСОБА_2 перед позивачем ОСОБА_1 , станом на 01.10.2024, становить 72 063,31 грн., яка складається із наступного: заборгованість по заробітній платі у розмірі 55 786,50 грн., невиплачена компенсація за період роботи у розмірі 16 276,81 грн. (а.с.134), однак, ця довідка не підтверджена матеріалами справи, зокрема, жодними первинними бухгалтерськими документами про нарахування заробітної плати у наведеному розмірі.
Суду не надано доказів виплати заробітної плати за період з 01 січня 2024 року по 01 жовтня 2024 року, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості із заробітної плати за період січень-вересень 2024 року у розмірі 69 300 грн., й наданий до суду апеляційної інстанції розрахунок правильність таких висновків суду не спростовує.
У зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі.
Згідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» та ч.1 ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.
За змістом ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.
За приписами ст. 6 Закону України «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач при звільненні не використав щорічну основну оплачувану відпустки за період його роботи у ФОП ОСОБА_2 та невиплачена компенсація за невикористану відпустку становить 16 276,81 грн., й цей розмір в апеляційній скарзі не оспорюється та визнається відповідачем.
Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. 
Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Отже, матеріалами справи підтверджено та не спростовано у суді апеляційної інстанції, що ФОП ОСОБА_2 не провів виплату позивачеві ОСОБА_1 належних при звільненні сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.
Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. 
При цьому, середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).
З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.
Пунктом 5 розділу ІV Порядку встановлено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.
Середньоденна заробітна плата позивача за два місяці, що передували звільненню, складала 369,23 грн., й цей розмір не спростовано відповідачем.
За період з 01.10.2024 по 01.04.2025 кількість робочих днів, згідно з щорічним розрахунком норм тривалості робочого часу, становить 130 робочих дні, тобто середній заробіток за цей час становить 47999,90 грн., й саме цей розмір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, й висновки суду першої інстанції в цій частині колегією суддів не приймаються.
При цьому, як вірно враховано судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, невиплата розрахункових коштів при звільненні позивача мала місце з вини роботодавця, оскільки останнім не доведено протилежного, а тому відсутні підстави для зменшення розміру стягнутої судом суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.
Положеннями ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згіднозі ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовитиїй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Відповідно до ст.137 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Згідно з ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторонни пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови у задоволенні позову — на відповідача, у разі часткового задоволення позову — на обидві сторонни пропорційно задоволених вимог.
Відповідно до п.8 ч.2 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачкою надано: копія ордеру, договір про надання правової допомоги, копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, акт про надання правової допомоги, оригінал квитанції про сплату витрат за правничу допомогу в сумі 2 500,00 грн.
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова ВеликоїПалати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.
Враховуючи, складність справи, виконані адвокатом роботи під час розгляду справи у суді, час, витрачений адвокатом на виконання наданих послуг, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, суд першої інстанції з яким погоджується колегія суддів, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 20 000,00 грн., що є співмірними з наданим адвокатом обсягом послуг, які відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених апелянтом у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 вересня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 20 січня 2026 року.

Головуючий: 

Судді: