ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/3401/24 Головуючий суддя І інстанції Барабанова В. В.
Провадження № 22-ц/818/3224/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про виплату заробітної плати

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :
головуючого Яцини В.Б.,
суддів колегії Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Відділу освіти Куп`янської міської ради Харківської області в особі представника Жадановського Сергія Миколайовича на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19 березня 2025 року, у цивільній справі № 645/3401/24, за позовом ОСОБА_1 до Відділу освіти Куп`янської міської ради Харківської області, Куп`янського ліцею №4 Куп`янської міської ради Харківської міської ради Харківської області про стягнення заробітної плати,
в с т а н о в и в:
До Червонозаводського районного суду м. Харкова з Фрунзенського районного суду м. Харкова за підсудністю надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Відділу освіти Куп`янської міської ради Харківської області, Куп`янського ліцею №4 Куп`янської міської ради Харківської міської ради Харківської області про стягнення заробітної плати, ціна позову 81 765, 56 грн.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 відповідно до наказу №135-К від 16.09.2021 прийнята на роботу до Куп`янського ліцею №4 Куп`янської міської ради Харківської міської ради Харківської області на посаду вчителя початкових класів, який за сферою управління належить та підпорядковується Відділу освіти Куп`янської міської ради Харківської області, як основний роботодавець позивача здійснювала нарахування за відпрацьований час та здійснювала виплати заробітної плати, відповідний запис відображено у трудовій книжці НОМЕР_1 . На підставі наказу №78-К від 17.06.2022 з 19.06.2022 позивачку звільнено з посади вчителя початкових класів Куп`янського ліцею №4 Куп`янської міської ради Харківської міської ради Харківської області за п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін, відповідний запис відображено у трудовій книжці.

Вказує, що при її звільненні, а саме 19.06.2022 відповідач не провів передбачений законодавством розрахунок при звільненні, що підтверджується доказами.
Відповідно до інформації наданої Відповідачем від 13.02.2024 №129 з додатками (Довідка про отримані доходи в період за січень по грудень 2022 року та особовий рахунок (ПДФО+ПФУ) за період січень 2022 року - грудень 2022 року/ Всі фонди, копії додаються до позову), позивачу за червень 2022 року при звільненні буде нараховано 26 227,53 гривні, а саме: 18 852,68 гривень - компенсація за невикористані дні основної щорічної відпустки та 7 374,85 гривень заробітної плати.
Згідно із нормами законодавства України з нарахованої заробітної плати 26 227, 53 грн. було утримано суму у розмірі 5 376, 65 грн. (ПДФО 18% у розмірі 4 720,96 грн., профвнески 1% у розмірі 262,28 грн. та військовий збір 1,5% у розмірі 393,41 грн.) та остаточна сума, яка підлягає виплаті позивачу при звільненні складає за червень 2022 року : 20 850,88 грн., що зазначені в особовому рахунку за період січень – грудень 2022 року.
Крім того, відповідно до даних Форми ОК-7 вбачається, що за звітний 2022 рік у червні місяці за відпрацьовані до моменту звільнення 19.06.2022 позивачки сума нарахованої та невиплаченої відповідачем заробітної плати складає 0 гривень.
Відповідно до Листа Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 19.02.2024 №2000-0704-8/29086, що в порядку міжвідомчого обміну від органів ДПС України Пенсійним фондом України на центральному рівні отримані відомості про те, що про позивача за червень 2022 року звітний страхувальник Відділ освіти Куп`янської міської ради Харківської області, ЄДРПОУ 02146239, страхувальник яким була надана звітність, у складі якої наявні відомості: страхувальником надані відомості про нарахування заробітної плати (доходу) позивача за червень 2022 року у розмірі 26 227,53 грн., відомості про припинення трудових відносин із страхувальником 19.06.2022, а також відомості, що страхувальником самостійно зменшено зайво нараховану суму єдиного внеску у розмірі 5 770, 06 грн. на суму заробітної плати (доходу) позивача на підставі уточнюючого звіту відповідача за 2 квартал 2022 року.
Таким чином, при звільненні позивача відповідач не провів розрахунок при звільнені, між сторонами відсутній спір про розмір см, нарахованих працівникові при звільненні.
Відповідно до відомостей наданих відповідачем 2 в Особовому рахунку (ПДФО+ПФУ) за період січень 2022 року - грудень 2022 року/ Всі фонди зазначено, що в квітні відпрацьованих робочих днів 21 - заробітна плата складає 9 922,12 грн., в травні 2022 року в квітні відпрацьованих робочих днів 22 - заробітна плата складає 9 922,12 грн., а за 2 місяці сума заробітної плати 19 844,24 грн. кількість відпрацьованих днів 43. Таким чином середньоденна заробітна плата складає 461, 49 грн. (19 844, 24 грн/43 дні).
Відповідно до листа Міністерства економіки України від 12.08.2021 №47-03/520 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2022 рік» та з урахуванням Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 №2136-ІХ кількість робочих днів: у січні 2022 року становить 19 днів, у лютому 2022 року 20 днів, у березні 2022 року 22 дні, у квітні 2022 року 21 днів, у травні 2022 року 22 дні, у червні 2022 року 22 дні, у липні 2022 року 21 день, у серпні 2022 року 23 дні, у вересні 2022 року 22 дні, у жовтні 2022 року 21 день, у листопаді 2022 року 22 дні, у грудні 2022 року 21 день.
Таким чином середній заробіток Позивача за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, необхідно рахувати з 20.06.2022 (наступний день після звільнення) по 20.12.2022, що складає: у червні 2022 року - 9 днів, у липні 2022 року 21 день, у серпні 2022 року 23 дні, у вересні 2022 року 22 дні, у жовтні 2022 року 21 день, у листопаді 2022 року 22 дні, у грудні 2022 року 14 днів, що загалом складає 132 дні.
Сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню з відповідача за весь час затримки розрахунку складає 60 916,68 гривень (461,49 грн. *132 дні).
Таким чином загальна сума, яку необхідно виплатити позивачу складає: 81 765,56 гривень (20850,88 гривень - заробітна плата та компенсація за відпустку + 60 916,68 гривень - середній заробіток).
Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19 березня 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовом.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Відділу освіти Куп`янської міської ради Харківської області, Куп`янського ліцею №4 Куп`янської міської ради Харківської міської ради Харківської області про стягнення заробітної плати, компенсації за дні невикористаної відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні – задоволено частково.
Стягнуто з Відділу освіти Куп`янської міської ради Харківської області на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі, компенсацію за дні невикористаної відпустки у розмірі 26 227,53 грн. без утримання податку й інших обов`язкових платежів, а також середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 26 227,53 грн. без утримання податку й інших обов`язкових платежів, всього 55 455 грн. 06 коп.
Рішення в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Відділу освіти Куп`янської міської ради Харківської області на користь держави судовий збір в розмірі 1 211,20 грн.
Стягнуто з Відділу освіти Куп`янської міської ради Харківської області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 520, 82 грн.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Відділ освіти Куп`янської міської ради Харківської області в особі представника Жадановського Сергія Миколайовича подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 19 березня 2025р. в частині стягнення з Відділу освіти Куп`янської міської ради Харківської області на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі, компенсацію за дні невикористаної відпустки у розмірі 26 227,53 грн. без утримання податку й інших обов`язкових платежів, а також середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 26 227,53 грн. без утримання податку й інших обов`язкових платежів, всього 55 455 (п`ятдесят п`ять тисяч чотириста п`ятдесят п`ять) грн. 06 коп., та змінити судове рішення зазначивши до стягнення заробітну плату за червень 2022р. в розмірі 26 227,53 грн з послідуючим утриманням податків та обов`язкових платежів та суму середнього заробітку в розмірі 26 227,53 грн з послідуючим утриманням податків та обов`язкових платежів. В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Вказав, що рішення таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи. Згідно Відповіді за № 129 від 13.02.2022р. на адвокатський запит вбачається, що за червень 2022р. позивачу при звільненні було нараховано 26 227,53 грн , а саме : 18 852,68 грн – компенсація за невикористані дні основної щорічної відпустки та заробітну плату в розмірі 7 374,85 грн ( 3 986,41 грн +797,28 грн +1 195,92 грн +
597,96 грн + 797, 28 грн). Згідно законодавства України відповідачем -1 з нарахованої заробітної плати 26 227,53 грн утримано 4 720,96 грн ( ПДФО 18%), профвнески - 262,28 грн ( 1 %) та військовий збір (1,5%) – 393,41 грн та остаточна сума, що підлягає виплаті позивачу
при звільненні за червень 2022р. складає 20 850,88 грн, про що зазначено в особовому рахунку за період з січень по грудень 2022р. Отже, позивачу підлягає виплата заробітної плати в сумі 26 227,53 грн з послідуючим утриманням податків та обов`язкових платежів або 20 850, 88 грн без утримання податків та обов`язкових платежів ( саме цю суму позивач просила к стягненню). Аналогічно вищевказаному підлягає виплата позивачу середнього заробітку за час затримки виплати при звільненні в розмірі 26 227,53 грн з послідуючим утриманням податків та обов`язкових платежів або 20 850, 88 грн без утримання податків та обов`язкових платежів. Натомість суд вирішив стягнути з відповідача – 1 заробітну плату та середній заробіток по 26 227,53 грн відповідно без утримання податків та обов`язкових платежів, хоча відповідач -1 зобов`язаний утримати і перерахувати податок із суми такого доходу згідно ст. 168.1.1. Податкового кодексу України. 
Отже, рішення суду оскаржується лише в частині стягнення середнього заробітку без утримання податків та обов`язкових платежів.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно із ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
У ч.1 ст. 369 ЦПК України зазначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Зважаючи на те, що дана справа є малозначною в силу положень ч.6 ст. 19 ЦПК України та розглядається в спрощеному порядку, а ціна позову складає менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, виходячи із того, що ціна позову визначена сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців (стаття 176 ч.1п.3 ЦПК України), розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.
Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Вирішуючи спір та частково задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, встановивши, що відповідач не виплатив позивачці всі суми, які належали останній в день звільнення станом на 19.06.2022, які залишаються несплачені станом на час розгляду справи, що свідчить про порушення відповідачем строків виплати заробітної плати, тому середній заробіток за час затримки розрахунку має сплачуватися без утримання податків та обов`язкових платежів, які відповідач -1 зобов`язаний утримати і перерахувати податок із суми такого доходу самостійно при виплаті цієї суми стягувачцу.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду.
Середній заробіток за час вимушеного прогулу є заробітною платою, що виплачується працівнику, незаконно позбавленому можливості працювати, за весь період від дня звільнення до поновлення на роботі без обмеження шестимісячним строком. За своєю правовою природою такий середній заробіток відрізняється від виплат за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки компенсує неотриману заробітну плату за період вимушеного невиконання трудової функції не з вини працівника.

Матеріалами справи підтверджується та судом встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до наказу №135-К від 16.09.2021 прийнята на роботу до Куп`янського ліцею №4 Куп`янської міської ради Харківської міської ради Харківської області на посаду вчителя початкових класів відповідний запис відображено у трудовій книжці НОМЕР_1 . 
На підставі наказу №78-К від 17.06.2022 з 19.06.2022 позивачку звільнено з посади вчителя початкових класів Куп`янського ліцею №4 Куп`янської міської ради Харківської міської ради Харківської області за п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін, відповідний запис відображено у трудовій книжці.
Позивач просила про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати за день звільнення 19.06.2022 та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 20 850,88 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 60 916,68 грн. та судовий збір.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала про невиплату відповідачем заробітної плати за червень 2022 року та компенсації за невикористану відпустку, у зв`язку із чим відповідач має сплати позивачу середній заробіток за час затримки виплати.
Відповідно до листа Міністерства економіки України від 12.08.2021 №47-03/520 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2022 рік» та з урахуванням Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 №2136-ІХ кількість робочих днів: у січні 2022 року становить 19 днів, у лютому 2022 року 20 днів, у березні 2022 року 22 дні, у квітні 2022 року 21 днів, у травні 2022 року 22 дні, у червні 2022 року 22 дні, у липні 2022 року 21 день, у серпні 2022 року 23 дні, у вересні 2022 року 22 дні, у жовтні 2022 року 21 день, у листопаді 2022 року 22 дні, у грудні 2022 року 21 день.
Згідно розрахунку, середній заробіток позивача за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, необхідно рахувати з 20.06.2022 (наступний день після звільнення) по 20.12.2022, що складає: у червні 2022 року - 9 днів, у липні 2022 року 21 день, у серпні 2022 року 23 дні, у вересні 2022 року 22 дні, у жовтні 2022 року 21 день, у листопаді 2022 року 22 дні, у грудні 2022 року 14 днів, що загалом складає 132 дні.

Сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню з відповідача за весь час затримки розрахунку складає 60 916,68 гривень (461,49 грн. *132 дні).
Відповідно до інформації, наданої Відповідачем – Відділом освіти Куп`янської міської ради від 13.02.2024 №129 з додатками (Довідка про отримані доходи в період за січень по грудень 2022 року та особовий рахунок (ПДФО+ПФУ) за період січень 2022 року - грудень 2022 року, позивачу за червень 2022 року при звільненні нараховано 26 227,53 гривні, а саме: 18852,68 гривень - компенсація за невикористані дні основної щорічної відпустки та 7 374,85 гривень заробітної плати. Згідно законодавства України з нарахованої заробітної плати 26 227, 53 грн. було утримано суму у розмірі 5 376, 65 грн. (ПДФО 18% у розмірі 4 720,96 грн., профвнески 1% у розмірі 262,28 грн. та військовий збір 1,5% у розмірі 393,41 грн.) та остаточна сума, яка підлягає виплаті позивачу при звільненні складає за червень 2022 року: 20 850,88 грн., що зазначено в особовому рахунку за період січень – грудень 2022 року.
У вказаній інформації відділом освіти зазначено: чому не виплачено компенсацію всіх належних працівникові сум при звільненні, невідомо.
Крім того, відповідно до даних Форми ОК-7 стосовно ОСОБА_1 вбачається, що за звітний 2022 рік у червні місяці за відпрацьовані до моменту звільнення 19.06.2022 позивачки сума нарахованої та невиплаченої відповідачем заробітної плати складає 0 гривень.
Відповідно до Листа Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 19.02.2024 №2000-0704-8/29086, що в порядку міжвідомчого обміну від органів ДПС України Пенсійним фондом України на центральному рівні отримані відомості про те, що про позивача за червень 2022 року звітний страхувальник Відділ освіти Куп`янської міської ради Харківської області, ЄДРПОУ 02146239, страхувальник яким була надана звітність, у складі якої наявні відомості: страхувальником надані відомості про нарахування заробітної плати (доходу) позивача за червень 2022 року у розмірі 26 227,53 грн., відомості про припинення трудових відносин із страхувальником 19.06.2022, а також відомості, що страхувальником самостійно зменшено зайво нараховану суму єдиного внеску у розмірі 5 770, 06 грн. на суму заробітної плати (доходу) позивача на підставі уточнюючого звіту відповідача за 2 квартал 2022 року.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України) трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються з частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата – це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
Основна заробітна плата – це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата – це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
У Рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у справі №1-13/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано в законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
За висновком Конституційного Суду України, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин, а саме: відплатності праці, який отримав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року №137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону України «Про оплату праці».
Зазначене, на переконання Конституційного Суду України, дає підстави для висновку, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у статті 94 КЗпП України і статті 1 Закону України «Про оплату праці», та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 Закону України «Про оплату праці».
У Рішенні від 15 жовтня 2013 року №9-рп/2013 у справі №1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України зазначив, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснено нарахування таких виплат.
Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.
Зазначене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду викладеним у постанові від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19.
Приписами ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
За статтею 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звiльнення видати працiвниковi належно оформлену трудову книжку i провести з ним розрахунок у строки, зазначенi ст.116 КЗпП України.
Повний розрахунок означає виплату працiвниковi: заробiтної плати, що йому належить (ураховуючи день звільнення, оскільки вiн є останнiм робочим днем); грошової компенсацiї за всi невикористанi днi щорiчної вiдпустки, а також додаткової вiдпустки, якщо працiвник має на неї право; вихiдної допомоги (ст. 44 КЗпП) у певних випадках.
Виплата всiх сум вiд підприємства, установи, органiзацiї, що належать працiвниковi пiд час звiльнення, провадиться в день його звiльнення.
Якщо працiвник у день звiльнення не працював, то такi суми мають бути виплаченi не пiзнiше вiд наступного дня пiсля пред`явлення звiльненим працiвником вимоги про розрахунок. Про нарахованi суми, належнi працiвниковi пiд час звiльнення, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повiдомити працiвника перед виплатою цих сум.
Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Отже, цими нормами на роботодавця покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13, розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (стаття 182-1 КЗпП України), тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї – лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Інші, крім зазначених, відпустки надаються лише за призначенням і грошовою компенсацією замінюватись не можуть.
Частинами 1, 3 ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.
Отже, на підставі встановлених обставин спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що позивач має право на виплату грошової компенсації 96 календарних днів щорічної оплачуваної відпустки, яка не виплачена відповідачем всупереч ч. 1 ст. 83 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про відпустки».
Суд зауважує що сума нарахованих позивачу платежів відповідачем не оспорювалася, відповідних розрахунків не надавалась, по при це долучені відповідачем документи, свідчать про суму невиплаченої заробітної плати та компенсації за дні невикористаної відпустки саме у розмірі, на який посилається позивачка.
Враховуючи доведеність в межах даної справи заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, суд прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення з Відділу освіти Куп`янської міської ради Харківської області на користь позивача суму не виплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку у розмірі 26 227,53 грн. без врахування сплати необхідної суми податків.
У вказаній частині рішення суду не оскаржувалось, а тому відповідно до ст. 367 ЦПК України колегія суддів його не перевіряє.
Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.
Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою в редакції, яка діяла на день звільнення позивачки, було передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону України № 2352-ІХ) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Ця редакція статті 117 КЗпП України набрала чинності 19 липня 2022 року, коли позивачка вже була звільнена з роботи, а тому ця редакція вказаної норми матеріального права яка така, що не має зворотної сили, - до спірних правовідносин не застосовується. 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц сформулювала висновок щодо застосування статті 117 КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, в якій зазначила зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування. Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Середній заробіток для виплати працівникові компенсації за час затримки розрахунку при звільненні визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).
Відповідно до п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Пунктом3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
При цьому згідно з п. 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку при звільненні, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка відповідно до п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.
Згідно розрахунку позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні становить 60 916,68 грн.
Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного з урахуванням середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18)).
Така правова позиція застосована також Верховним Судом і у справі №165/622/20 (постанова від 20 травня 2021 року).
З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, а отже, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 26 227,53 грн. 
Вирішуючи питання щодо стягнення середнього заробітку, суд першої інстанції врахував, що постановлений до стягнення середній заробіток за час затримки розрахунку обрахований судом у розмірі 60916,68 грн. є неспівмірним.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою у постановах Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 201/8085/21 (провадження № 61-11636св22), від 26 квітня 2023 року у справі № 201/8083/21 (провадження № 61-11631св22), від 17 травня 2023 року у справі № 201/8082/21 (провадження № 61-486св23), 20 серпня 2025 року у справі № 335/31/24 ( провадження № 61-17031св24).
Отже, такий розмір цілком достатнім для компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
За змістом пункту 3 розділу ІІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 5 лютого 1995 року №100, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.
У постанові Верховного Суду від 7 жовтня 2020 року у справі №523/14396/19 зазначено, що відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування його на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також підлягали відрахуванню податки і збори.

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що так як ОСОБА_1 , яка звільнена 19.06.2022 року, не були виплачені всі належні їй суми у строки, зазначені вст.116 КЗпП України, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.
На думку колегії суддів, визначений судом розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, відповідає принципу розумності виваженості та справедливості та не призведе до надмірного тягаря для відповідача.
Таким чином, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що питання з подальшим вирахуванням відповідних податків та зборів, інших обов`язкових платежів стосується роз`яснення змісту рішення суду та порядку його виконання, а тому має вирішуватися судом в порядку частини першої статті271 ЦПК України за заявою учасника справи, державного виконавця, приватного виконавця.
При цьому, апелянт не позбавлений можливості звернутися до суду із заявою щодо роз`яснення судового рішення з метою визначення сум оподаткування.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381 – 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
постановив:
Апеляційну скаргу Відділу освіти Куп`янської міської ради Харківської області в особі представника Жадановського Сергія Миколайовича-залишити без задоволення.
Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19 березня 2025 року –залишити без задоволення.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складений 23 грудня 2025 року.
Головуючий суддя   В.Б. Яцина.

Судді колегії   Ю.М.Мальований.

О.Ю.Тичкова.