ЄУН 229/8988/23
Номер провадження 2/211/342/26

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

20 січня 2026 року  Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області
за головуванням судді Гонтар А.Л.
з участю секретаря судового засідання Костяк Д.Л.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за теплову енергію, -

встановив:

представник позивача Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго» звернулось до суду із позовом, в якому просить стягнути в солідарному порядку зі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 за період з 01.10.2016 року по 31.10.2019 року заборгованість за теплову енергію в сумі 24434,54 грн., інфляційні витрати в сумі 9099,21 грн., 3% річних в сумі 2260,86 грн. за період з 01.10.2016 по 31.10.2019 року, судовий збір в розмірі 2147,20 грн., витрати, пов`язані з відправленням листа відповідачам, в сумі 50 грн. та витрати, пов`язані з отриманням витягу, в сумі 35 грн.
В обґрунтування позову вказує, що відповідачам за адресою: АДРЕСА_1 , підприємство регулярно надавало послуги з постачання теплової енергії, за які необхідно щомісячно вносити оплату за встановленими тарифами. Порушуючи чинне законодавство, відповідачі тривалий час ухилялися від сплати за надані послуги, добровільно заборгованість не сплачували, внаслідок чого мають заборгованість в сумі 35794,61 грн., яка складається із: заборгованості за теплову енергію за період 01.10.2016р. до 31.10.2019р. у сумі 24434,54 грн.;інфляційних втрат у сумі 9099,21 грн. та 3% річних у сумі 2260,86 грн.за період 01.10.2016р. до 31.10.2019р.Позивач просить стягнути з відповідачів на свою користь зазначені суми заборгованості, а також судові витрати в сумі 2147,20 грн., витрати, пов`язані з відправленням листа відповідачам в сумі 50,00 грн. та витрати, пов`язані з отримання витягу в сумі 35,00 грн.
На підставі ухвали Дружківського міського суду Донецької області від 08 січня 2024 року відкрите провадження по справі, розгляд вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
26 лютого 2024 року по справі було винесено заочне рішення відповідно до якого позовні вимоги були задоволені у повному обсязі (а.с.81-85).
17 вересня 2024 року до суду надійшла заява відповідачів, відповідно до якої вони просили скасувати заочне рішення (а.с.92-94).
02 жовтня 2024 року заочне рішення Дружківського міського суду від 26.02.2024 року було скасовано та призначено до розгляду у загальному порядку на 28 листопада 2024 року (а.с.129-131).
05 листопада 2024 року до Дружківського міського суду надійшов відзив відповідачів, відповідно до якого вони зазначили, що не згодні із позовними вимогами, зазначив таке. Співвласниками квартири за адресом АДРЕСА_1 до продажу квартири у вересні 2019 року були ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . ОСОБА_2 знято з реєстрації у 2004 році, ОСОБА_3 знято з реєстраціі у 2010 році, ОСОБА_4 знято з реєстрації у 2014 році, ОСОБА_1 знято з реєстрації у 2019 році. У період нарахування заборгованості з 01.01.2016 року по 10.06.2019 року ОСОБА_1 була зареєстрована і мешкала зі своїм чоловіком у зазначеній квартирі, тому вона і є відповідачем по зазначеної квартирі. ОСОБА_2 в зазначений період не була зареєстрована у спірної квартирі. Також вони не погоджуються із сумою заборгованості. Окрім того, вони просять застосувати строк позовної давності (а.с.145-147).
19 грудня 2024 року підсудність Дружківського міського суду була змінена на підсудність Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу.
Зазначена цивільна справа надійшла до Довгинцівського районного суду 15 травня 2025 року (а.с.159).
На підставі ухвали від 22 травня 2025 року позовну заяву прийнято до провадження, розгляд справи ухвалено проводити в спрощенному порядку з викликом сторін (а.с.162-163).
У судове засідання представник позивача не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, наполягав на задоволенні позовних вимог та не заперечував щодо ухвалення заочного рішення.
Відповідачі у судове засідання не з`явились, надала відзив із запереченнями до позову.
Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідив матеріали справи, висновує таке.
Зідно зі статтею 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.
Суд встановив, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_5 були співвласниками квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за якою у Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго», що надає послуги з постачання теплової енергії, відкритий особовий рахунок на ім`я ОСОБА_1 № НОМЕР_1 (а.с.23).
Наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що позивач надавав відповідачам комунальні послуги з постачання теплової енергії. За таких обставин при вирішенні справи суд виходить з обсягу прав і обов`язків сторін відповідно до чинного законодавства, яке регулює взаємовідносини осіб, що надають послуги із споживачами цих послуг.
Згідно п.5 ч.2 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).
Згідно ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.
Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово – комунальні послуги» визначені обов`язки споживача та виконавця житлово - комунальних послуг. Зокрема, обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово - комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово - комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов`язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно з законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово - комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.
Тобто, відсутність договірних правовідносин не є підставою для відмови у стягненні з відповідачів коштів за надання житлово-комунальних послуг.
А тому споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг. За таких обставин зобов`язання відповідачів оплатити надані послуги виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг. Така правова позиція викладена також у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року по справі № 6-59цс13 та від 25 листопада 2014 року по справі № 3-184гс14.
Суду не надано та не зазначено про існування достовірних доказів того, що відповідачі відмовлялися від споживання послуг з постачання теплової енергії у встановленому порядку, чи зверталися до позивача щодо проведення перерахунку у разі можливої відсутності тривалий час в квартирі та не споживання послуг або з претензіями щодо невиконання ним зобов`язань щодо постачання послуг, або надання неякісних послуг.
Згідно зі ст. 68 ЖК України наймач (власник) зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.
Стаття 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначає, що плата за абонентське обслуговування - це платіж, який споживач сплачує виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальних послуг у багатоквартирному будинку для відшкодування витрат виконавця, пов`язаних з укладенням договору про надання комунальної послуги, здійсненням розподілу обсягу спожитих послуг між споживачами та стягненням плати за спожиті комунальні послуги, а у випадках, визначених цим Законом, також і витрати на обслуговування приладів - розподілювачів теплової енергії та/або вузлів обліку, що забезпечують індивідуальний облік споживання відповідної комунальної послуги у квартирах (приміщеннях) багатоквартирного будинку.
Такі витрати підлягають відшкодуванню за рахунок плати за абонентське обслуговування всіма співвласниками багатоквартирних будинків, незалежно від того, чи підключено їхні приміщення до систем теплопостачання виконавця комунальної послуги. Розмір плати за абонентське обслуговування встановлено відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 808 «Про встановлення граничного розміру плату за абонентське обслуговування у розрахунку на одного абонента для комунальних послуг, що надаються споживачам багатоквартирних будинків за індивідуальними договорами». Розмір плати за абонентське обслуговування у розрахунку на одного абонента для послуг з постачання теплової енергії, що надаються ОКП «ДТКЕ» споживачам багатоквартирних будинків за індивідуальними договорами (п.34 індивідуального договору).
Відповідачами суду не надано достовірних доказів оплати вартості послуг з постачання теплової енергії, а тому суд вважає, що з вини відповідачів порушено виконання зобов`язань з оплати житлово-комунальних послуг, внаслідок чого утворилась заборгованість перед позивачем, яка підлягає стягненню з відповідачів.
Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з вимогами ч. 1, 4 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує. За приписами ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
В силу ст. 509 ЦК України зобов`язанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана здійснити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, виплатити гроші та ін.) або утриматися від певної дії, а кредитор від боржника має право вимагати від боржника виконання його зобов`язання.
Відповідно до статті 68 Житлового кодексу України споживачі зобов`язані своєчасно вносити плату за комунальні послуги, в тому числі за послуги з централізованого опалення.
Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах, зокрема, у постанові від 7 липня 2020р. у справі № 712/8916/17, вказала, що відсутність укладеного письмового договору про надання будь-якого виду комунальних послуг не звільняє відповідачів як споживачів від обов`язку оплати за надані послуги, оскільки у сторін таких спорів є фактичні договірні відносини щодо надання-отримання відповідних житлово-комунальних послуг.
Спірні правовідносини виникли у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг і регулюються, зокрема, Законом України «Про житлово-комунальні послуги».
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначає, що відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, хоч у частині першій статті 19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16).
Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).
Відповідно до ст.162 ЖК України власник повинен своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги на підставі затверджених у встановленому порядку тарифів.
Згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 31.10.2019 року приватним нотаріусом Дружківського міського нотаріального округу Гнатенко В.Л. (а.с.15-16), відповідачі продали вказану квартиру.
Зазначений договір не містить вказівки щодо того, що обов`язок по сплаті заборгованості за комунальні послуги, яка була наявна на момент продажу квартири, переходить на покупця, отже заборгованість, яка виникла за період з 01.10.2016 року по 31.10.2019 року підлягає стягненню зі ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , які до 31.10.2019 року були співвласниками квартири та споживачами послуг з постачання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідачі були співвласниками квартири, а тому існує наявність обов`язку у власника утримувати своє майно, зокрема, регулярно сплачуючи за надані житлово-комунальні послуги.
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦПК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Вище приведені обставини та факти у їх сукупності надають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи представником позивача було обґрунтовано доведені ті обставини, на які він посилався як на підстави своїх вимог.
До матеріалів справи позивачем наданий розрахунок ціни позову, в якому зазначено суми індексу інфляції та 3% річних.
Суд, перевіривши правильність наданого до позову розрахунку встановив, що суми інфляційних витрат та 3% річних позивачем правильно нараховані.
Встановлено, що відповідачі мають заборгованість в загальній сумі 35794,61 грн., яка складається із: заборгованості за теплову енергію за період 01.10.2016 р. до 31.10.2019р. у сумі 24434,54 грн.; інфляційних втрат у сумі 9099,21 грн. та 3% річних у сумі 2260,86 грн. за період 01.10.2016р. до 31.10.2019р, що підтверджено витягом з особового рахунку № НОМЕР_1 .
Відповідач заявила вимогу про застосування строку позовної давності.
Згідно з ч.4 ст.267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, як це закріплено положеннями ст. 257 ЦК України.
Згідно зі ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Позивач із позовною заявою звернувся 19.12.2023 року, трирічний строк охоплює період, починаючи з грудня 2020 року.
Як вбачається з розрахунку заборгованості за теплову енергію по о/ НОМЕР_2 за період з 01.10.2016р. по 31.10.2019р. жодного щомісячного платежу відповідачем не здійснювалось, тобто жодних дій щодо визнання даного боргу ним не вчинялися.
За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).
Оскільки заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувалась позивачем щомісяця, то перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісячного платежу, про що визначено правовою позицією у Постанові Верховного Суду від 17 лютого 2021 року, у справі №760/16111/15-ц, провадження № 61-1393св19. Отже, строк позовної давності щодо заборгованості за період з жовтня 2016р. по жовтень 2019р. є таким, що сплив.
За таких обставин, оскільки із позовною заявою позивач звернувся 19.12.2023 року, вважаю необхідним застосувати наслідки спливу загального строку позовної давності відносно вимог, які заявлені до листопада 2019 року.
Тож, з розрахунку заборгованості по о/ НОМЕР_2 , у відповідачів заборгованість перед ОКП «Донецьктеплокомуненерго» відсутня. Позивач не надав доказів поважності пропуску строку позовної давності.
У статті 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Положеннями частини першої статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд висновує про наявність підстав для застосування строку позовної давності та відмови у задоволенні позову.
Оскільки в задоволені позовних вимог відмовлено, то і у стягненні судових витрат треба відмовити.
Керуючись статями 64, 67, 68 ЖК України, статями 10, 12, 13, 81, 141, 263, 265, 280-288 ЦПК України, суд

вирішив:

у задоволені позову обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення судового рішення.
Повний текст рішення складено 20 січня 2026 року.

Суддя          А.Л.Гонтар