ЄУН справи: 336/12728/24
Номер провадження: 1-кп/336/532/2026
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 лютого 2026 року       м. Запоріжжя
Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні об`єднані кримінальні провадження № 62024080100002310 від 21.03.2023, № 12024082210000638 від 24.09.2024 стосовно 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Тур`я Пасіка Перечинського району Закарпатської області, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживав за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
-13.04.2021 Ужгородським міським судом Закарпатської області за ч. 1 ст. 185 КК України до 80 годин громадських робіт;
-04.02.2022 Ужгородським міським судом Закарпатської області за ч. 3 ст. 185 КК України до позбавлення волі строком на 3 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік;
-17.02.2022 Ужгородським міським судом Закарпатської області за ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 185, ст. 71, 72 КК України до остаточного покарання у виді 4 роки 10 днів позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки (вирок не набрав законної сили), 
обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 408, ч. 2 ст. 121 КК України,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №90/1 від 31.03.2023 солдата ОСОБА_4 було призначено на посаду водія електрика 1 мінометного взводу 1 мінометної батареї 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_2 .
Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
B подальшому, відповідними Указами Президента України ОСОБА_6 , правовий режим воєнного стану в Україні продовжувався та діє до теперішнього часу.
Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності
України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Відповідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.
Будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, солдат ОСОБА_7 відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (надалі Статуту), ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України (надалі Статуту), бути дисциплінованим, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від них інших військовослужбовців, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.
Разом з цим, солдат ОСОБА_4 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши військовий злочин за наступних обставин.
У невстановлений час, але не пізніше 29 червня 2023 року, солдат ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, вирішив ухилитись від проходження військової служби та залишити місце несення служби з метою ухилитися від військової служби.
Реалізуючи свій умисел, солдат ОСОБА_4 перебуваючи в умовах воєнного стану, діючи умисно, маючи на меті ухилитись від військової служби, в порушення статутних вимог, 29 червня 2023 року самовільно залишив місце несення служби, а саме: тимчасове розташування військової частини НОМЕР_1 , яка дислокувалась в АДРЕСА_1 , таким чином ухилився від військової служби.
3 29 червня 2023 року солдат ОСОБА_4 обов`язки військової служби не виконував, до місця служби безпідставно не прибував, проводячи час на власний розсуд. При цьому, солдат ОСОБА_4 не вживав жодних заходів для з`явлення у військову частину, звернення до правоохоронних або інших державних органів чи органів військового управління, за наявності реальної можливості для цього.
Тим самим ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 408 КК України, - дезертирство, тобто самовільне залишення місця служби з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану.
Крім того, ОСОБА_4 22 вересня 2024 року, приблизно о 16:00 годині, знаходячись на відкритій ділянці місцевості, в лісосмузі, розташованій на околиці с. Матвіївка Матвіївської територіальної громади Запорізького району Запорізької області, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків із ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , маючи умисел спрямований на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, усвідомлюючи при цьому суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи реальну можливість настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді настання смерті останнього та бажаючи їх настання, діючи умисно, кулаком правої руки наніс ОСОБА_8 не менше восьми ударів в область голови, чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді внутрішньочерепної травми, яка крововиливами під оболонки головного мозку та ускладнилась розвитком його набряку - дислокації, який і став безпосередньою причиною смерті. Зазначена травма, яка ускладнилась розвитком небезпечного для життя стану - набряку дислокації головного мозку - як небезпечна для життя та що призвела до смерті, є тяжким тілесним ушкодженням та перебуває в прямому причинному зв`язку з настанням смерті потерпілого. В результаті чого, від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , помер у КНП «Вільнянська РБЛ» ВМР.
Тим самим ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, ч. 2 ст. 121 КК України, - умисне тілесне ушкодження, тобто тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого.
Під час судового розгляду ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованих злочинів визнавав частково. Пояснював, що мав конфлікт з начальством частини через бажання перевестися до іншої частини. Під час повторного допиту обвинувачений пояснював, що мав конфлікт через чергування на позиціях. Тому вирішив здійснити самовільне залишення частини, проте не мав за мету ухилятися від військової служби. Він став проживати у м. Вільнянськ у співмешканки. Він телефонував до частини, проте йому повідомили, що він рахується як такий, що вчинив СЗЧ. Також телефонував у 3 штурмову бригаду. Працевлаштувався на полях. Щодо обвинувачення за ч. 2 ст. 121 КК України пояснив, що потерпілий перебував у стані алкогольного сп`яніння, обзивав його. Потім потерпілий взяв мачете, яке ОСОБА_4 вибив. Після цього обвинувачений наніс 2-3 удари в голову потерпілому. Тому вважає свої дії самозахистом. Щодо його показань під час слідчого експерименту, заявив, що надавав показання зі слів поліції через застосування психологічного насильства. Наприкінці судового розгляду ОСОБА_4 заявив про повне визнання вини за обома інкримінованими йому злочинами та щире каяття. 
Незважаючи на позицію обвинуваченого, його вина у вчиненні злочинів за вищевказаних обставин підтверджується сукупністю доказів, обсяг дослідження яких визначений сторонами кримінального провадження.
Так свідок ОСОБА_9 пояснив, що зараз проходить військову службу у ТЦК та СП. У 2023 році проходив службу на посаді навідника мінометника у військовій частині НОМЕР_1 . У травні 2023 року частина виконувала бойові завданні у районі АДРЕСА_3 . Обвинувачений був переведений в їх піхотну частину приблизно у лютому-березні 2023 року з артилерійської частини через отриману догану. ОСОБА_4 в їх частині не відмовлявся брати участь у штурмових діях, свідок характеризує його як роботягу, проте ОСОБА_4 зловживав спиртними напоями, внаслідок чого поводив себе неадекватно. Обставини самовільного залишення частини обвинуваченим свідку невідомі, проте знає, що це відбулося десь у період між весною 2023 та початком 2024 років. Після затримання ОСОБА_4 у 2024 році слідчі ДБР запросили свідка на впізнання обвинуваченого, однак ця слідча дія не відбулася. Свідок підтвердив, що особовому складу доводилися статутні вимоги, відповідальність за самовільне залишення частини, дезертирство. 
Свідок ОСОБА_10 показав, що є головним сержантом 1 мінометної батареї військовій частині НОМЕР_1 . У 2023 році військова частина розташовувалася в районі АДРЕСА_1 . Свідок показав, що ОСОБА_4 було переведено в їх частину з артилерії у лютому 2023 року. У червні 2023 року під час перевірки встановлено відсутність ОСОБА_4 у розташуванні частини. Військовослужбовці, з якими проживав обвинувачений, пояснили, що його речі на місці, а його самого немає. Свідок показав, що він мав номер телефону ОСОБА_4 , останньому був відомий номер телефону ОСОБА_10 . Чим мав обвинувачений номер телефону свого безпосереднього командира, свідку не відомо, але зазвичай прийнято обмінюватися номерами телефонів. 14.06.2024 свідка викликали до ДБР для впізнання обвинуваченого, проте останнього до ДБР не привезли. Свідок також показав, що особовому складу доводилися статутні вимоги, відповідальність за самовільне залишення частини, дезертирство.
Свідок ОСОБА_11 показав, що обіймає посаду старшого бойового медика 1 мінометної батареї 1 батальйону військовій частині НОМЕР_1 . Обвинуваченого знає як військовослужбовця цієї частини, характеризує його як особу, що зловживає спиртними напоями. ОСОБА_4 до нього як до медика не звертався. Свідку відомо, що ОСОБА_4 самовільно залишив місце служби та до військової частини не повернувся. Свідок також зазначив, що особовому складу доводилися статутні вимоги, відповідальність за самовільне залишення частини, дезертирство. За показаннями свідка, що військовослужбовці завжди обмінюється своїми номерами мобільного зв`язку. 
Також винуватість ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, підтверджується дослідженими в судовому засіданні матеріалами службового розслідування за фактом самовільного залишення ОСОБА_4 військової частини (т. 1, а.с. 75-88).
Зокрема з акту службового розслідування, що затверджений 17.02.2024 командиром військової частини НОМЕР_1 , вбачається, що ОСОБА_4 вперше самовільно покинув розташування військової частини 06.06.2023 та після повернення 10.06.2023 брав участь у штурмових діях. Після чергового штурму 29.06.2023 зник з розташування підрозділу. В місці його розташування знайдено зброю, засоби особистого захисту. Згідно з поясненнями командира міномета 2 мінометного взводу 1 міномети батареї 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_3 ОСОБА_12 та командира відділення 2 мінометного возову 2 мінометної батареї механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 молодшого сержанта ОСОБА_13 , ОСОБА_4 на телефонні виклики не відповідає, зв`язку із ним не має, місце перебування не відоме.
Доводи обвинуваченого щодо наявності конфлікту з начальством через неможливість переведення до іншої військової частини або через чергування на позиціях, як мотивів вчинення правопорушення, суд відхиляє, адже дослідженими доказами такі обставини не підтверджується, а допитані передом судом свідки вказували на те, що ОСОБА_4 зловживав спритними напоями, внаслідок чого міг поводитися неадекватно. 
Перевіряючи правильність кваліфікації діянь обвинуваченого за ч. 4 ст. 408 КК України, суд зазначає таке.
Об`єктом злочину, передбаченого ст. 408 КК України, є порядок проходження військової служби.
З об`єктивної сторони дезертирство полягає у діях або бездіяльності, які мають дві відповідні форми: 1) самовільне залишення військової частини або місця служби; 2) нез`явлення на службу у разі призначення, переведення, з відрядження, відпустки або з лікувального закладу.
У першій формі дезертирство є закінченим злочином з моменту, коли суб`єкт фактично залишив розташування військової частини (місця служби), а у другій - коли він не з`явився в частину (до місця служби) в установлений строк.
Від злочину, передбаченого ст. 407 КК України, злочин, передбачений ст. 408 КК України, відрізняється в основному за своєю суб`єктивною стороною. Обов`язковою ознакою дезертирства є мета: військовослужбовець має намір ухилятися від військової служби протягом не трьох діб, місяця, двох місяців тощо, тобто не тимчасово, а ухилитися від військової служби взагалі, назавжди. При цьому військовослужбовець може заявляти про свій намір ухилитися від військової служби взагалі або ухилятися від неї протягом невизначеного часу (наприклад, доки його не затримають).
Для наявності складу дезертирства немає значення, в який момент у особи виник намір ухилитися від служби - безпосередньо в момент самовільного залишення частини або вже в період незаконного перебування за її межами. Коли військовослужбовець після самовільного залишення частини приймає рішення ухилитися від військової служ би, його дії слід кваліфікувати як дезертирство, оскільки будь-яке за способом само вільне залишення частини може виступати і способом дезертирства, а отже, поглинається останнім і не утворює множинності злочинів.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 01 грудня 2022 року у справі № 297/2178/21, від 30 січня 2024 року у справі № 336/5209/22.
Доводи обвинуваченого щодо самостійного звернення до своєї військової частини, а також до 3 штурмової бригади з метою повернення до військової служби, суд відхиляє як такі, що не підтверджені дослідженими у судовому засіданні доказами.
Отже, враховуючи тривалість залишення військової частини, відсутність підтверджених матеріалами справи даних щодо вчинення обвинуваченим дій, направлених на повернення до військової служби, тривалість самовільного залишення військової частини, беручи до уваги, що про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, ОСОБА_4 отримав ще 15.06.2024, проте знову переховувався від правоохоронних органів, у зв`язку із чим був оголошений у розшук (т. 1, а.с. 96, 109, 114-121), обов`язки військової служби продовжував не виконувати, що перервалося лише затриманням обвинуваченого за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, неофіційне працевлаштування обвинуваченого у цей час, суд кваліфікує діяння ОСОБА_4 за ч. 4 ст. 408 КК України як дезертирство, тобто самовільне залишення місця служби з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану.
Вина ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, підтверджується такими доказами.
Свідок ОСОБА_14 показав, що займається вирощуванням овочів. Обвинувачений наприкінці сезону (приблизно у вересні 2024) працював у нього кілька днів. ОСОБА_4 разом із потерпілим на імя ОСОБА_15 мешкали у тимчасових спорудах на полях. Потерпілий був бездомним, який періодично жив то у селі, то на полі. ОСОБА_14 домовився із ОСОБА_15 , що той буде приглядати за трактором, який свідок залишав на полі. Одного ранку ОСОБА_14 приїхав та побачив, що ОСОБА_15 лежить побитий - обличчя все у гематомах. Зі слів потерпілого, його побив ОСОБА_4 . ОСОБА_15 відмовився їхати у лікарню. Ввечері свідок знову завітав до потерпілого, але той знову відмовився їхати до лікарні. Наступного дня свідок побачив ОСОБА_15 , який лежав на полі. ОСОБА_14 покликав ОСОБА_4 , той допомог перевдягти ОСОБА_15 , дійти та сісти в автомобіль. Коли приїхали до лікарні, ОСОБА_4 взяв потерпілого на руки на поніс до приймального відділення. Свідок поїхав додому. Від поліції він дізнався, що ОСОБА_4 залишив потерпілого біля лікарні, де той і помер. Разом з поліцейськими свідок поїхав на полі, де і затримали обвинуваченого. Зі слів свідка, ОСОБА_4 пояснював, що ОСОБА_15 кидався на нього з ножем, тому він вдарив потерпілого кілька разів. На ОСОБА_4 тілесних ушкоджень свідок не спостерігав. 
Свідок ОСОБА_16 пояснив, що він через військові дії переїхав до с. Матвіївка незадовго до дня події. Він працював на тракторі, обробляв поле ОСОБА_14 . Раніше він бачив на поле потерпілого та обвинуваченого. Вони були іншими працівниками ОСОБА_14 . Де саме вони проживали, свідку не відомо. Вранці 23.09.2023 свідок, ОСОБА_14 та інший робітник на ім`я ОСОБА_17 приїхали на поле. Побачили, що лежить тіло потерпілого. ОСОБА_14 зателефонував до швидкої допомоги, фельдшерсько-акушерського пункту, але ніхто не захотів їхати на поле. Тому вони вирішили відвезти потерпілого до лікарні на своїй машині. На прохання останнього ОСОБА_4 , який перебував у посадці, поклав потерпілого до машини ОСОБА_14 . Усі, крім свідка, поїхали до лікарні. Свідок залишився на полі. Далі його. вже допитували як свідка. ОСОБА_16 також показав, що на питання ОСОБА_14 , скільки разів ОСОБА_4 вдарив потерпілого, той відповів, що пару раз. Свідок уточнив, що коли вони побачили потерпілого та поклали його в автомобіль, він був ще живий, видавав якісь звуки. На ньому було багато синців, зокрема на обличчі. Свідок також показав, що напередодні цієї події, він також приїжджав на поле з ОСОБА_14 . Потерпілого був у наметі, на виходив. Свідок чув як потерпілий сказав ОСОБА_14 , що його побив ОСОБА_18 .
Свідок ОСОБА_19 показала, що 24.09.2024 чергувала у відділенні КНП «Вільнянська РБЛ» ВМР. До неї підійшла дівчина, яка повідомила, що якійсь чоловік несе іншого на руках. Свідок взяла каталку та вийшла на вулицю. Обвинувачений посадив іншого чоловіка в каталку. Свідок побачила, що останній був вже мертвий - мав синій колір, задубілий та вкритий трупними плямами. Свідок сказала, що потрібно викликати поліцію. Почувши це, обвинувачений покинув територію. Свідок разом із медсестрею пішли до адміністрації лікарні, повідомили про випадок. Їй сказали накрити померлого та чекати поліцію. Потім приїхала поліція та здійснювала огляд місця події. Зокрема був викликаний реаніматолог лікарні, вона була присутня при огляді реаніматологом тіла потерпілого та спостерігала гематоми на його тілі.
Свідок ОСОБА_20 пояснила, що у вересні 2024 року приїхала до КНП «Вільнянська РБЛ» ВМР проходити комісію. Вони сиділа на лавці та побачила як обвинувачений несе на руках іншого чоловіка, та гукав когось на допомогу. Свідок забігла до прийомного покою та погукала допомоги. Медсестра прийшла з коляскою та разом з обвинуваченим посадили на коляску іншого чоловіка. Медсестра сказала, що той чоловік вже мертвий та запитала обвинуваченого, де він знайшов потерпілого. Обвинувачений відповів, що знайшов на дорозі. Медсестра сказала обвинуваченому, щоб той стояв, а вона викличе поліцію, взяла його за руку, проте він вирвався та втік. Потім свідок пішла до лікар по своїм справам. Далі її погукала та медсестра, повідомила, що приїхала поліція. Свідок побачила потерпілого на колясці вже накритого. 
Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань 24.09.2024 внесені відомості за № 12024082210000638 про кримінальне провадження за ч. 2 ст. 121 КК України (т. 1 а.с.189).
Згідно з рапортом від 24.09.2024, 24.09.2024 о 09:08 год. надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 24.09.2024 о 09:07 за адресою: АДРЕСА_4 , виявили невпізнаний труп чоловіка. Зі слів заявника, невідомий чоловік його приніс та залишив на території лікарні, потім зник. Заявник: ОСОБА_21 (т. 1, а.с. 204).
Відповідно до протоколу огляду місця події від 24.09.2024 із додатками - ілюстративною таблицею та носієм інформації із відеозаписом цієї слідчої дії - в ході огляду місця події за адресою: Вільнянський район, м. Вільнянськ, вулиця Гнаровської, буд.6, та території КНП «Вільнянська лікарня» ВМР, на інвалідному візку, виявлено труп ОСОБА_8 (т. 1, а.с. 205-214).
За висновками судово-медичної експертизи № 278/к трупа ОСОБА_8 , 1961 р.н. (т. 1 а.с. 226-230):
«1 (1). Причиною смерті гр-на ОСОБА_8 стала внутрішньочерепна травма, яка виразилась крововиливами під оболонки головного мозку, та ускладнилась розвитком його набряку-дислокації, який і став безпосередньою причиною смерті.
2 (1). Даний висновок підтверджується: 
- виявленням власне крововиливу на зовнішній поверхні правої лобно-тім`яної частки головного мозку, загальним внутрішньочерепної травми: субдурального гострого обсягом 150 см. куб, субарахноїдальними церебральними крововиливами правої та лівої лобових часток, правої та лівої тім`яних часток та правої скроневої частки головного мозку, закритим уламковим переломом кісток та хрящів носу; крововиливами в м`яких тканинах правої тім`яної та правої та лівої скроневих ділянок голови; забійними ранами голови та обличчя; синцями та саднами голови та обличчя;
- вираженністю набряку-дислокації головного мозку, недокрів`ям міокарду, легень; повнокров`ям печінки, селезінки; крововиливами під легеневою плеврою та зовнішньою оболонкою серця, рідким станом крові в порожнинах серця та великих судинах.
3 (3). Крім зазначеної вище внутрішньочерепної травми при експертизі трупа ОСОБА_8 , інших будь-яких тілесних ушкоджень виявлено не було.
4 (3). Зазначена внутрішньочерепна травма, яка ускладнилась розвитком небезпечного для життя стану його набряку-дислокації головного мозку як небезпечна для життя, та як така, що призвела до смерті мала ознаки тяжкого тілесного ушкодження; перебуває в прямому причинному зв`язку з настанням смерті (згідно п. 2.1.3.. діючих «Правил...»).
5 (3). Внутрішньочерепна травма у ОСОБА_8 утворилась за механізмом тупої травми в результаті не менш чим восьми травматичних впливів твердим(ими) тупим(ими) предметом(ами), які припали в праву та ліву тім`яну, праву та ліву скроневу ділянку голови; в ділянку носу; праву та ліву очноямкові ділянки; ділянку правого вуха.
Зокрема, за даними медико-криміналістичного дослідження: рана з правої тім`яної ділянки голови від трупа ОСОБА_8 утворилась від дії тупого предмета, що має в структурі травмуючої частини ребро з довжиною слідоутворюючої частини не менше 26 мм. Слідів сполук заліза на стінках та по краям рани не виявлено. 
Більш конкретно висловитися про характер травмуючого предмету, яким були заподіяні тілесні ушкодження гр-ну ОСОБА_8 , не видається можливим, так як їх характерні особливості в ушкодженнях не відобразилися.
6 (3). З огляду на морфологічні характеристики ушкодження у ОСОБА_8 , ступінь вираженості тут реактивних змін (яка була відзначена при судово-гістологічному дослідженні) можна висловитись про те, що внутрішньочерепна травма утворилась відносно задовго (не менш чим за декілька діб) до настання смерті.
7 (4). При судово-медичному дослідженні крові від трупа ОСОБА_8 , проведеному у відділенні судово-медичної токсикології КУ «Запорізьке обласне бюро СМЕ» ЗОР, етиловий спирт, а також метиловий, пропилові, бутилові і амілові спирти не виявлені; отже, перед настанням смерті гр-н ОСОБА_8 не знаходився у стані алкогольного сп`яніння. 
8. При судово-медичному дослідженні частин внутрішніх органів (стінки шлунка з вмістом, фрагменту печінки з жовчним міхуром, нирки) від трупа ОСОБА_8 проведеному у відділенні судово-медичної токсикології КУ «Запорізьке обласне бюро СМЕ ЗОР, не виявлено: похідних барбітурової кислоти, похідних фенотіазину, похідних 1,5 бензодіазепіну, похідних піразолону, ноксирону, імізину, морфіну кодеїну, діоніну, героїн гідрокодону, папаверину, промедолу, стрихніну, атропіну, гіосціаміну, скополаміну, кокаїн пахікарпіну, анабазину, нікотину, кофеїну, парацетамолу, ефедрину, ефедрону, димедрол похідних саліцилової та бензойної кислот.
9. При судово-імунологічному дослідженні встановлено, що рідка кров труп ОСОБА_8 відноситься до групи А з ізогемаглютиніном анти-В за ізосерологічно системою АВ0.
10. При судово-медичній експертизі одягу трупу ОСОБА_8 будь-яких «свіжих» пошкоджень на одязі не виявлено.
11. При судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_8 будь-яких посмертних тілесних ушкоджень не виявлено.
12. Довжина тіла трупа ОСОБА_8 163 см.
12 (2). Судячи з ступеню розвитку трупних явищ, з урахуванням причини смерті і умов, при яких знаходився труп до розтину, з часу настання смерті до початку дослідження трупа ОСОБА_8 в морзі пройшло близько 0,5 доби.
Відповідно до протоколу слідчого експерименту від 16.12.2024 за участі підозрюваного ОСОБА_4 можна висловитись, що утворення тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_8 частково співпадають за механізмом, на який вказав підозрюваний ОСОБА_4 під час проведення слідчого експерименту, за кількістю травматичних впливів (4 удари) та областю їх спричинення (область носу)».
Згідно з протоколом огляду місця події від 24.09.2024 з фототаблицею, було оглянуто ділянку місцевості, що розташована у лісосмузі, поблизу с. Матвіївка Запорізького району Запорізької області (приведені точні географічні координати). На ділянці розташована сільськогосподарська техніка та саморобна будівля для тимчасового мешкання. У будівлі, у ліжку відшукано РБК. В ході ОМП було вилучено фрагмент з поліетилену з нашаруванням РБК та виріз тканини з ліжка, просочений РБК (т. 1 а.с. 231-240).
Відповідно до протоколу затримання від 24.09.2024 ОСОБА_4 був затриманий. Час фактичного затримання - 24.09.2024 о 17:31 год. (т. 1, а.с. 242-244).
Постановою від 17.12.2024 вилучені в ході огляду місця події фрагмент поліетилену з нашаруванням РБК, виріз тканини з ліжка з просоченням РБК, а також вилучені у затриманого ОСОБА_4 футболка сірого кольору, штани чорного кольору, взуття (пара берців) визнані речовим доказом (т. 1 а.с. 224).
Відповідно до протоколу проведення слідчого експерименту від 16.12.2024 ОСОБА_4 , будучи повідомленим про свої права та обов`язки, зокрема про право не говорити нічого з приводу підозри, в присутності захисника пояснив, що 22.09.2024, приблизно о 16:00 год. він з потерпілим на ім`я ОСОБА_15 перебували у споруді на полі, де між ними стався конфлікт, який переріс в бійку, в ході якої ОСОБА_4 кулаком правої руки наніс потерпілому, коли той находився на відстані близько 1 метру від нього, обличчям до обличчя, близько 4 ударів, які прийшлись в область голови, а саме область носу, в область очей спереду, після чого він падав на підлогу близько 2 разів. Чи вдарявся потерпілий, обвинувачений не бачив. ОСОБА_4 дав потерпілому рушник витерти кров, і пішов до свого місця спати. Надалі, 23.09.2024, приблизно о 09:00 год., він провідував ОСОБА_15 , який все так і лежав у своїй саморобній будівлі на полі, розмовляв, казав, що все нормально, в лікарню не потрібно, все само пройде. Наступного дня, приблизно о 08:00 годин, ОСОБА_22 , сказав що ОСОБА_15 погано, і його потрібно везти до лікарні, що вони і зробили. Обвинувачений переодягнув потерпілого в чистий одяг, погрузили його в авто та повезли до лікарні в м. Вільнянськ. По дорозі у лікарню ОСОБА_15 подавав ознаки життя, щось бурмотів. Коли приїхали до лікарні, він взяв на руки ОСОБА_15 , бо він сам не міг йти, та поніс до прийомного покою, де зустрів жінку в білому халаті, якій повідомив, що людині потрібна медична допомога. Вона викотила інвалідний візок, подивилась на ОСОБА_15 , і сказала, що на ньому тілесні ушкодження, і вона зараз буде викликати поліцію, в цей момент, він злякався і побіг з лікарні прямо на поле, де він мешкав тимчасово, та чекав на приїзд поліції (т. 3, а.с. 1-6).
Оцінуючи докази, суд зазначає, що відноситься критично до пояснень свідка ОСОБА_19 в частині того, що на її думку потерпілий помер задовго до того, як був доставлений до лікарні, оскільки показання в цій частині суперечать показанням обвинуваченого, свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_16 та висновкам судово-медичної експертизи трупа. Такі показання можуть бути обумовлені неправильним сприйняттям свідка гематом на обличчі потерпілого за трупні плями. 
Крім того, судом перевірялася версія обвинуваченого щодо застосування щодо нього насильства з боку поліції, внаслідок чого він оговорив себе в ході слідчого експерименту. 
Так, ухвалою суду від 02.10.2025 надано доручення Територіальному управлінню ДБР у м. Мелітополь провести дослідження заявлених обвинуваченим обставин.
За відповіддю ТУ ДБР у м. Мелітополь від 09.12.2025, факти застосування до ОСОБА_4 фізичного чи психологічного насильства не знайшли свого підтвердження (т. 3, а.с. 198-199).
Не знайшли свого підтвердження і доводи обвинуваченого про те, що він захищався від потерпілого, який, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, погрожував ОСОБА_4 мачете.
Зокрема, відповідно до вищезгаданого висновку судово медичної експертизи № 278/к трупа ОСОБА_8 етиловий спирт, а також метиловий, пропилові, бутилові і амілові спирти не виявлені а отже, перед настанням смерті гр-н ОСОБА_8 не знаходився у стані алкогольного сп`яніння. Не знайдено і інших сильнодіючих речовин в органах потерпілого.
За результатами огляду 24.09.2024 місця події - ділянки місцевості, що розташована у лісосмузі, поблизу с. Матвіївка Запорізького району Запорізької області, на якій розташована сільськогосподарська техніка та саморобна будівля для тимчасового мешкання, не відшукано предметів, схожих на мачете (т. 1 а.с. 231-240).
За наведеного відповідні доводи обвинуваченого, що суперечать дослідженим доказам, суд розцінює як такі, що направлені на ухилення від відповідальності.
Отже, сукупністю вказаних доказів підтверджується вина ОСОБА_4 у вчиненні кримінально караного діяння, яке суд кваліфікує за ч. 2 ст. 121 КК України як умисне тілесне ушкодження, тобто тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого.
Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєний злочин, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч.2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.
При призначенні обвинуваченому покарання, суд бере до уваги ступінь суспільної небезпеки вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст.12 КК України є тяжким та особливо тяжкими злочинами, та враховує відомості про особу обвинуваченого, який вважається таким, що в силу ст. 89 КК України є раніше не судимою особою (оскільки вирок Ужгородського міського суду Закарпатської області від 17.02.2022 у справі № 308/16237/21, яким ОСОБА_4 засуджений за ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 185, на підставі ст.ст. 71, 72 КК України до остаточного покарання у виді 4 роки 10 днів позбавлення волі, та на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки, натепер не набрав законної сили), не перебуває на обліку у лікаря-нарколога та психіатра, добре характеризується за місцем проходження військової служби.
Суд зауважує, що обвинувачений визнавав свою вину частково, формально зазначивши про визнання вини та щире каяття.
Щире каяття передбачає визнання особою факту вчинення кримінальних протиправних діянь, щирий жаль із цього приводу та осуд своєї поведінки, чого в ході судового розгляду не було встановлено.
Так, обвинувачений частково визнавав свою вину, в його поясненнях мали місце суперечності з дослідженими судом доказами. Формальне зазначення обвинуваченим про визнання вини та щире каяття суд розцінює як намагання обвинуваченого полегшити своє становище, а тому суд не може віднести ці обставини до тих, що пом`якшують покарання. 
Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено. 
З урахуванням всіх цих обставин у сукупності з відомостями про особу обвинуваченого, його ставлення до скоєного, суд прийшов до висновку, що з метою захисту інтересів суспільства, виправлення та запобігання вчиненню нових правопорушень, обвинуваченому необхідно призначити покарання в межах санкцій кримінального закону. При призначенні покарання за сукупністю злочинів слід застосувати принцип поглинання покарань із реальною ізоляцією від суспільства. 
На переконання суду, призначення обвинуваченому такого покарання є справедливим, співмірним і достатнім для його виправлення, кари та запобігання вчинення нових злочинів як обвинуваченим, так і іншими особами.
Відносно обвинуваченого під час досудового розслідування був обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою, строк якого продовжувався судом.
Оскільки в матеріалах кримінального провадження не міститься даних, які б свідчили про відсутність або зміну рівня раніше встановленого ризику переховування, що виправдовує застосування відносно обвинуваченого найбільш суворого запобіжного заходу, на думку суду, такий запобіжний захід до набрання вироком законної сили є необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, у тому числі пов`язаної із виконанням вироку у разі набрання ним законної сили.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений, процесуальні витрати відсутні.
Доля речових доказів вирішується в порядку ст. 100 КПК України.
Керуючись ст.ст.368, 374, 392 КПК України, суд
ЗАСУДИВ:
Визнати ОСОБА_4 винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 408, ч. 2 ст. 121 КК України, та призначити йому покарання:
-за ч. 4 ст. 408 КК України у виді 6 років позбавлення волі;
-за ч. 2 ст. 121 КК України у виді 8 років позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді 8 (восьми) років позбавлення волі.
Строк відбування покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України у строк покарання ОСОБА_4 зарахувати строк тримання обвинуваченого під вартою з 24 вересня 2024 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, обраний ОСОБА_4 , залишити без змін до набрання вироком суду законної сили.
Речові докази:  
- футболку сірого кольору, штани чорного кольору, взуття (пару берців) - повернути обвинуваченому ОСОБА_4 ;
- фрагмент поліетилену з нашаруванням РБК, виріз тканини з ліжка з просоченням РБК - знищити, знявши з них арешт.
Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів після його проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - у той же строк після отримання копії вироку.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя       ОСОБА_1