ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/1618/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючої судді Принцевської Н.М.;
суддів: Діброви Г.І., Ярош А.І.;
(Південно-західний апеляційний господарський суд, м. Одеса, пр-т Шевченка,29)

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу фізичної особи ОСОБА_1 
на ухвалу Господарського суду Одеської області від 01.12.2025 (про повернення позовної заяви)
по справі №916/1618/25
за позовною заявою третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: фізичної особи ОСОБА_1 
до відповідачів: 
1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімагромаркетинг" 
2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Фруктус Тім" 
про визнання договору поруки недійсним,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімагромаркетинг" 
до відповідачів: 
1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Фруктус Тім"  
2) фізичної особи ОСОБА_2 
про стягнення 1 534 414,42 грн, 
(суддя першої інстанції: Бездоля Д.О., дата та місце прийняття ухвали: 01.12.2025, Господарський суд Одеської області, м. Одеса, пр-т Шевченка,29),

У квітні 2025 Товариство з обмеженою відповідальністю "Хімагромаркетинг" (далі - Позивач) звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фруктус Тім" (далі – Відповідач-1) та фізичної особи ОСОБА_2 (далі – Відповідач-2), в якій, з урахуванням поданої суду заяви про зменшення розміру позовних вимог, просить суд солідарно стягнути з Відповідачів на користь Позивача грошові кошти у розмірі 1 534 414,42 грн, з яких: основний борг в сумі 907402,32 грн; пеня - 160407,66 грн; відсотки річних - 200794,91 грн; штраф - 170137,94 грн; інфляційні втрати - 95671,59 грн.
В обґрунтування підстав позову Позивач посилається на обставину порушення Відповідачем-1 умов укладеного з Позивачем Договору поставки від 19.03.2024 №АП-19-0278, за виконання якого перед Позивачем поручився Відповідач-2, уклавши Договір поруки від 19.03.2024 №АП-19-0278.
25.09.2025 ОСОБА_1 подала до суду першої інстанції клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження після його закриття, визнання поважними причини пропуску строку для подання заявником позову, як третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету спору та поновлення цього строку, прийняття позовної заяви ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімагромаркетинг", Товариства з обмеженою відповідальністю "Фруктус Тім" та фізичної особи ОСОБА_2 про визнання договору поруки недійсним. При цьому сам вказаний позов фізичної особи ОСОБА_1 на розгляд суду в межах цієї справи не надійшов.
Зазначене клопотання та пропуск процесуального строку на подання позову ОСОБА_1 обґрунтувала тим, що вона не володіла інформацією про розгляд судом даної справи і у серпні 2025 року їй випадково у розмові з чоловіком, яким є Відповідачем-2, стало відомо про цю справу та можливе погашення боргу за рахунок спільного майна. В цьому ж клопотанні ОСОБА_1 вказала, що про розгляд судом цієї справи вона дізналась випадково вже у іншу дату - 20.07.2025.
25.11.2025 судом була зареєстрована позовна заява третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, фізичної особи ОСОБА_1 , до якої прикладена накладна кур`єрської служби доставки, згідно з якою вищевказана заява передана для направлення до суду заявницею 07.10.2025. В позовній заяві, заявленої до ТОВ «Хімагромаркетинг», ОСОБА_2 , ТОВ "Фруктус Тім", заявниця просить суд визнати недійсним Договір поруки від 19.03.2024 №АП-19-0278, укладений між ТОВ "Хімагромаркетинг", ТОВ "Фруктус Тім" та фізичною особою ОСОБА_2 .
В обґрунтування поданого позову третя особа посилається на те, що ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_2 та не надавала згоди на укладення спірного правочину. Також заявниця посилається на те, що зі слів Відповідача-2 їй стало відомо, що ОСОБА_2 заперечує обставину підписання ним Договору поруки.
Вирішуючи питання щодо поданої фізичною особою ОСОБА_1 позовної заяви у межах цієї справі та клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження і визнання поважними причини пропуску строку для подання позову, суд дійшов висновку, що позов фізичної особи ОСОБА_1 не спрямований на той самий предмет спору, що і позов ТОВ "Хімагромаркетинг" чи його частину, а тому зазначене унеможливлює його спільний розгляд з первісним позовом у цій справі, що є підставою для його повернення згідно з ст. 49, 180 Господарського процесуального кодексу України.
А тому, ухвалою Господарського суду Одеської області від 01.12.2025 повернуто фізичній особі ОСОБА_1 позовну заяву від 25.11.2025 за вх. ГСОО №4874/25, подану у справі № 916/1618/25 та відмовлено у задоволенні клопотання фізичної особи ОСОБА_1 від 25.09.2025 за вх. ГСОО № 29998/25.
Не погоджуючись з такою ухвалою, фізична особа ОСОБА_1 (далі - Апелянт) звернулась до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Одеської області від 01.12.2025 у даній справі та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку для подання позову, як третьої особи з самостійними вимогами, та прийняти такий позов до розгляду судом першої інстанції разом з первісним позовом по справі.
В обґрунтування своєї скарги, Апелянт зазначає, що ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 08.06.1997, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Кілійського районного управління юстиції Одеської області, 31.07.2007.
Апелянт стверджує, що під час розмови з її чоловіком у серпні 2025 року їй стало відомо, що в Господарському суді Одеської області розглядається вказана справа. Також, чоловіком було повідомлено, що позовна заява про стягнення заборгованості за Договором поставки пред`явлена і до нього, як до поручителя на підставі Договору поруки № АП-19-0278 від 19.03.2024. Проте, оскільки Відповідач-2 згоду на залучення його як поручителя не давав, він не брав участі в укладанні (підписанні) цього Договору та підпис, який проставлений в Договорі поруки від його імені зроблений не ним особисто та взагалі розмов про можливість укладання такого Договору ніколи між ним та ТОВ “Хімагромаркетинг” не велося.
Апелянт вважає, що позовні вимоги в частині солідарного стягнення суми заборгованості ґрунтуються на Договорі, якого не існує, а отже у зв`язку з тим, що єдиною можливістю довести той факт, що такий Договір поруки ніколи не укладався, є подання Апелянтом позову про визнання Договору поруки недійсним (неукладеним) та проведення судової почеркознавчої експертизи при розгляді даного позову, а також враховуючи, що вимога про солідарне стягнення з ТОВ "Фруктус Тім" та ОСОБА_2 заборгованості за Договором поставки порушує майнові права та інтереси ОСОБА_1 , Апелянт переконаний, що наявні підстави для її вступу у дану справу, як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що предметом спору за первісним позовом є грошові кошти. 
Як зазначає Апелянт, в даному випадку предметом спору як за первісним позовом, так і за позовом третьої особи з самостійними вимогами є Договір поруки №АП-19-0278 від 19.03.2024, який ТОВ “Хімагромаркетинг” вважає укладеним, а ОСОБА_1 стверджує зворотнє.
Апелянт зазначає, що Відповідач-2 за первісним позовом, ОСОБА_2 . Договір, поруки № АП-19-0278 від 19.03.2024 не підписував, в цей час перебував за кордоном та взагалі про його існування не знав до отримання позовної заяви по даній справі, а відтак даний Договір є неукладеним та не має юридичних наслідків.
На переконання Апелянта, юридичним наслідком, нібито укладеного Договору поруки № АП-19-0278 від 19.03.2024, в даному випадку є розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю, і зважаючи на те, що ОСОБА_1 не надавала згоди чоловіку ОСОБА_2 на укладення Договору поруки від 19.03.2024 (якщо він дійсно укладався), та вважає, що цей Договір суперечить нормам чинного законодавства та повинен бути визнаний судом недійсним.
Також, Апелянт зазначає, що судом першої інстанції було відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_1 щодо поновлення строку для подання такого позову, оскільки таке клопотання має похідне значення від первинної обставини, а саме: від надання судом оцінки про можливість прийняття та розгляду в межах справи № 916/1618/25 позову ОСОБА_1 . Тобто, на переконання заявника, суд першої інстанції фактично не розглянув по суті клопотання про поновлення строку для подання позову третьою особою з самостійними вимогами, а відмовив в його задоволенні виключно на тій підставі, що вважає, що позов ОСОБА_1 не може розглядатися одночасно з первісним позовом у зв`язку з різністю предмету спору.
Апелянт вказує, що нею, як третьою особою, було подано позовну заяву із самостійними вимогами на предмет спору. За текстом апеляційної скарги Апелянт вказує, що у випадку задоволення позовної заяви третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги виключається задоволення первісного позову в частині стягнення з поручителя ОСОБА_2 , а від так наявні всі підстави для прийняття даного позову до спільного розгляду із первісним позовом. 
При цьому, у своїй скарзі, Апелянтом зазначено, що ОСОБА_1 пропустила строк для подання позову як третя особа з самостійними вимогами з поважних причин, оскільки не є учасником справи № 916/1618/25 та про її існування дізналася в серпні 2025 року, тобто після закриття підготовчого судового засідання по справі. 
Скаржник зазначає, що питання щодо відмови в проведенні почеркознавчої експертизи та закриття підготовчого судового засідання вирішувалось на одному судовому засіданні. Відразу було подано до Господарського суду Одеської області одночасно позовну заяву та клопотання про поновлення строку для її подання. Внаслідок помилкових, на думку Апелянта, дій канцелярії суду, відбулася окрема реєстрація клопотання та позовної заяви, внаслідок чого позовну заяву було передано на розгляд іншого складу суду. Після цього ОСОБА_1 подала 30.09.2025 заяву про відкликання зазначеної позовної заяви, яка була задоволена ухвалою Господарського суду Одеської області від 30.09.2025 (справа № № 916/3938/25). 
Після цього, як стверджує Апелянт, вона знову направила 03.10.2025 копію зустрічної позовної заяви всім учасникам справи №916/1618/25, та 07.10.2025 передала зустрічну позову заяву з додатками до кур`єрської служби для доставки до Господарського суду Одеської області з метою уникнення повтору ситуації реєстрації як окремої позовної заяви в новому провадженні. 
Таким чином, зустрічна позовна заява про визнання Договору поруки недійсним, яка була одержана Господарським судом Одеської області 24.11.2025 та зареєстрована 25.11.2025, є саме тією позовною заявою відносно якої подано клопотання про поновлення строку для подання позову та повернення в підготовче судове засідання 25.09.2025.
З урахуванням наведеного, Апелянт просить суд взяти до уваги, викладені нею у інших документах у справі аргументи та скасувати ухвалу суду першої інстанції про повернення позовної заяви ОСОБА_1 . 
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Одеської області від 01.12.2025 по справі №916/1618/25; встановлено строк учасникам справи для подання відзиву на апеляційну скаргу та інших заяв та клопотань протягом 10 днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі; вирішено розглянути апеляційну скаргу фізичної особи ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Одеської області від 01.12.2025 по справі №916/1618/25 у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження; витребувано у Господарського суду Одеської області матеріали оскарження ухвали по справі №916/1618/25.
18.12.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали оскарження ухвали по справі №916/1618/25.
Крім того, 18.12.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімагромаркетинг" надійшов відзив на апеляційну скаргу.
У своєму відзиві Позивач заперечує проти доводів апеляційної скарги, вважає її необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.
Аналізуючи зміст апеляційної скарги, Позивач звертає увагу суду, що Апелянт визнає, що подана нею позовна заява, як третьою особою, є за суттю та змістом саме зустрічною позовною заявою.
Посилаючись на норми чинного законодавства, Позивач зазначає, що зустрічна позовна заява та позовна заява третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, є різними процесуальними документами та їх подання та можливість прийняття судом до розгляду регламентовано різними процесуальними нормами.
При цьому, визнання подання саме зустрічної позовної заяви Апелянтом ОСОБА_1 в заяві по суті – апеляційній скарзі, на переконання Позивача, має визнаватись судом як обставина, яка не підлягає доказуванню у відповідності до положень ч. 1 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.
Як стверджує Позивач, документ із назвою «зустрічна позовна заява» подано особою, яка не є Відповідачем, а також взагалі не є учасником справи, що виключало для суду першої інстанції можливість прийняття такого документу до розгляду в межах даного провадження. Відповідачі ж правом на подання зустрічної позовної в межах строку на подання відзиву заяви не скористались.
Апелянт в апеляційній скарзі, визнаючи, що за суттю та змістом подана позовна заява є, все ж таки, зустрічною позовною заявою, суперечить собі та вказує, що така позовна заява одночасно є позовною заявою третьою особою із самостійними вимогами на предмет спору, що процесуально є неможливим. На переконання Позивача, в цій частині ухвала суду першої інстанції про повернення апеляційної скарги є законною, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність вимог фізичної особи ОСОБА_1 саме щодо предмету спору по даній справі.
Суд першої інстанції, при цьому, вірно зазначив, що предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості із Відповідачів за Договорами поставки та поруки, в той же час, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_1 , у поданій у справі позовній заяві просить визнати недійсним Договір поруки, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ "Фруктус Тім".
При цьому, ОСОБА_1 самостійних вимог щодо предмета спору – стягнення грошових коштів саме на її користь із Відповідачів, не пред`являє. Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 , як третя особа, заявила самостійні вимоги не щодо предмета спору у даній справі.
Крім того, Позивач вважає, що подання ОСОБА_1 апеляційної скарги містить ознаки зловживання процесуальними правами з метою штучного затягування розгляду справи, а тому просить визнати факт подання фізичною особою ОСОБА_1 завідомо безпідставної апеляційної скарги недобросовісною процесуальною поведінкою та зловживанням правом, та притягнути фізичну особу ОСОБА_1 до відповідальності за зловживання правом у вигляді штрафу.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.01.2026 відмовлено у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімагромаркетинг" про застосування до Апелянта заходів процесуального примусу з підстав викладених у означеній ухвалі. 
Товариство з обмеженою відповідальністю "Фруктус Тім" та фізична особа ОСОБА_2 своїм правом на подання відзиву не скористались, що у відповідності до ч.3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскарженої ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Частинами 1,2 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 8, 9, 12, 18, 31, 32, 33, 34 частини першої статті 255 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше (ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ч. 13 ст. 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Оскільки скаржник оскаржує ухвалу про повернення позовної заяви третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору заявникові, тому з урахуванням п. 6 ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України розгляд апеляційної скарги здійснюється судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність оскаржуваної ухвали нормам діючого законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено колегією суддів, 24.04.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю "Хімагромаркетинг" звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фруктус Тім" та фізичної особи ОСОБА_2 , в якій, з урахуванням поданої суду заяви про зменшення розміру позовних вимог, просить суд солідарно стягнути з Відповідачів на користь Позивача грошові кошти у розмірі 1534414,42 грн, з яких: основний борг в сумі 907402,32 грн; пеня - 160407,66 грн; відсотки річних - 200794,91 грн; штраф -170137,94 грн; інфляційні втрати - 95671,59 грн.
В обґрунтування підстав позову Позивач посилається на обставину порушення Відповідачем-1 умов укладеного з Позивачем Договору поставки від 19.03.2024 №АП-19-0278, за виконання якого перед Позивачем поручився Відповідач-2, уклавши Договір поруки від 19.03.2024 №АП-19-0278.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 06.05.2025 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімагромаркетинг" було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/1618/25; постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з викликом учасників справи; призначено у справі підготовче засідання на 30.05.2025 об 11:30 год.
30.05.2025 суд протокольною ухвалою відклав підготовче засідання у справі на 20.06.2025 о 10:15 год., а 20.06.2025 на 15.07.2025 об 11:30 год.
15.07.2025 суд протокольними ухвалами відмовив у задоволенні клопотання Відповідача-2 про призначення експертизи, закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті на 05.09.2025 о 09:40 год.
Судове засідання 05.09.2025 о 09:40 год. не відбулось, у зв`язку з перебуванням судді Бездолі Д.О. на лікарняному. Ухвалою суду від 08.09.2025 суд призначив судове засідання у справі на 26.09.2025 о 10:45 год.
25.09.2025 ОСОБА_1 звернулась до Господарського суду Одеської області з клопотанням про повернення до стадії підготовчого провадження після його закриття, визнання поважними причини пропуску строку для подання заявником позову як третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету спору та поновлення цього строку, прийняття позовної заяви ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімагромаркетинг", Товариства з обмеженою відповідальністю "Фруктус Тім" та фізичної особи ОСОБА_2 про визнання договору поруки недійсним. При цьому сам вказаний позов ОСОБА_1 на розгляд суду в межах цієї справи не надійшов.
Зазначене клопотання та пропуск процесуального строку на подання позову ОСОБА_1 обґрунтувала тим, що вона не володіла інформацією про розгляд судом даної справи і у серпні 2025 року їй випадково у розмові з чоловіком, яким є Відповідачем-2, стало відомо про цю справу та можливе погашення боргу за рахунок спільного майна. В цьому ж клопотанні ОСОБА_1 вказала, що про розгляд судом цієї справи вона дізналась випадково вже у іншу дату - 20.07.2025.
Судове засідання 26.09.2025 не відбулось, у зв`язку з оголошенням системою цивільної оборони м. Одесі та Одеській області повітряної тривоги. Ухвалою суду від 26.09.2025 суд призначив судове засідання у справі на 14.10.2025 о 14:30 год.
Під час розгляду справи судом першої інстанції оголошувались перерви у судовому засіданні: 14.10.2025 до 28.10.2025 о 15:15 год.; 28.10.2025 до 06.11.2025 о 12:30 год.; 06.11.2025 - до 25.11.2025 об 11:00 год.
25.11.2025 судом була зареєстрована позовна заява третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, фізичної особи ОСОБА_1 , до якої прикладена накладна кур`єрської служби доставки, згідно з якою вищевказана заява передана для направлення до суду заявницею 07.10.2025. В позовній заяві, заявленої до ТОВ "Хімагромаркетинг", ОСОБА_2 , ТОВ "Фруктус Тім", заявниця просить суд визнати недійсним Договір поруки від 19.03.2024 №АП-19-0278, укладений між ТОВ "Хімагромаркетинг", ТОВ "Фруктус Тім" та фізичною особою ОСОБА_2 .
В обґрунтування поданого позову третя особа посилається на те, що ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_2 та не надавала згоди на укладення спірного правочину. Також заявниця посилається на те, що зі слів Відповідача-2 їй стало відомо, що ОСОБА_2 заперечує обставину підписання ним Договору поруки.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 01.12.2025 повернуто фізичній особі ОСОБА_1 позовну заяву від 25.11.2025 за вх. ГСОО № 4874/25, подану у справі № 916/1618/25 та відмовлено у задоволенні клопотання фізичної особи ОСОБА_1 від 25.09.2025 за вх. ГСОО № 29998/25.
Зазначений процесуальний документ і є предметом апеляційного оскарження.
Вирішуючи питання щодо поданої фізичною особою ОСОБА_1 позовної заяви у межах цієї справі та клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження і визнання поважними причини пропуску строку для подання позову, суд дійшов висновку, що позов фізичної особи ОСОБА_1 не спрямований на той самий предмет спору, що і позов ТОВ "Хімагромаркетинг" чи його частину, а тому зазначене унеможливлює його спільний розгляд з первісним позовом у цій справі, що є підставою для його повернення згідно з ст. 49, 180 Господарського процесуального кодексу України.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Так, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмежене, особливо щодо умов прийнятності скарги. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (mutatis mutandis, рішення Європейського суду з прав людини у справі “Мельник проти України” (“Melnyk v. Ukraine” заява № 23436/03, § 22, від 28 березня 2006 року).
Виходячи з приписів статей 55, 129 Конституції України, застосування та користування правами на судовий захист здійснюється у випадках та в порядку, встановлених законом.
Тобто, реалізація конституційного права, зокрема, на судовий захист ставиться у залежність від положень процесуального закону, в даному випадку - норм Господарського процесуального кодексу України.
Порядок та умови вступу третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, у справу, зокрема врегульовано нормами ст.49 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до ч. ч. 1 та 3 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, подавши позов до однієї або декількох сторін. Треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, користуються усіма правами і несуть усі обов`язки позивача.
За змістом процесуального законодавства треті особи, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору, - це імовірні суб`єкти спірних матеріальних правовідносин, які вступають у чужий процес із метою захисту своїх суб`єктивних прав чи охоронюваних законом інтересів.
Необхідною умовою набуття статусу третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, є дотримання таких критеріїв: 1) матеріально-правовий (наявність єдиного предмета спору); 2) суб`єктний (позовні вимоги можуть бути пред`явлені як одній стороні, так і декільком сторонам); 3) часовий (вступ у справу відбувається до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження).
Дотримання цих критеріїв підлягає оцінці та з`ясуванню під час прийняття рішення щодо вступу у справу третьої особи з самостійними вимогами.
Аналогічний правовий висновок наведено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 905/1610/20 від 30.11.2021, у справі №910/6681/20 від 10.02.2021, у справі №912/2751/16 від 11.11.2020, у справі №911/3132/17 від 05.12.2019.
Позови таких осіб мають подаватися з дотриманням загальних правил пред`явлення позову, на що безпосередньо вказують положення ч. 5 ст.49 та ч. 4 ст. 180 Господарського процесуального кодексу України та відповідати вимогам ст. 162, 164, 172, 173 цього Кодексу. Відповідно до цих норм до позовів третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору у справі, в якій відкрито провадження, застосовуються положення статті 180 цього Кодексу.
Близький за змістом правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 916/3245/17 та від 12.06.2019 у справі №916/542/18.
Отже, право на пред`явлення позовної заяви третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору не є абсолютним, подаючи позовну заяву заявник повинен дотримуватись вимог Господарського процесуального кодексу України щодо форми, змісту, строку подання, а також порядку її подання.
Згідно з частиною 5 статті 49 Господарського процесуального кодексу України до позовів третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору у справі, в якій відкрито провадження, застосовуються положення статті 180 цього Кодексу.
Так, відповідно до цих правових норм до позовів третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору у справі, в якій відкрито провадження, застосовуються положення статті 180 Господарського процесуального кодексу України.
За частинами другою, третьою статті 180 Господарського процесуального кодексу України зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом.
Ознаками зустрічного позову є його взаємопов`язаність із первісним позовом і доцільність його спільного розгляду з первісним позовом, зокрема коли позови виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом можуть різнитися з вимогами первісного позову, але вони об`єднуються в одне провадження з первісним позовом ухвалою суду.
Взаємна пов`язаність зустрічного та первісного позовів може виражатись у підставах цих позовів або поданих доказах, вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватись. Водночас, подання зустрічного позову, задоволення якого виключатиме повністю або частково задоволення первісного позову, має на меті довести відсутність у позивача матеріально-правової підстави на задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом.
Отже, у процесі розгляду господарським судом спору між позивачем і відповідачем третя особа з метою захисту свого права може заявити самостійні вимоги саме щодо предмета спору, якщо вважає, що саме їй належить право на предмет спору чи його частину.
При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що поняття “юридичного спору” має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття “спір про право” (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття “спору про право” має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.
Верховний Суд неодноразово наголошував на відмінностях між поняттями “предмет спору” та “предмет позову”. Зокрема, предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів, а предметом спору є об`єкт спірних правовідносин, матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем.
Подібна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12.06.2019 у справі №916/542/18, від 01.08.2019 у справі №916/1743/18, від 05.04.2023 у справі №904/2181/22, від 01.04.2024 у справі №910/5635/22, від 06.06.2024 у справі №921/677/22.
Отже, поняття предмет позову та предмет спору є різними доктринальними поняттями.
На відміну від зустрічного позову, який повинен бути лише взаємно пов`язаний з первісним, позовна заява третьої особи відповідно до положень частини 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України має містити самостійні вимоги саме щодо предмета спору за первісним позовом. При цьому під предметом спору слід розуміти матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем.
Позовні вимоги третьої особи, яка подала позов відповідно до приписів статті 49 Господарського процесуального кодексу України, можуть бути допущені судом до розгляду у процесі, що вже розпочався, у тому випадку, коли така самостійна вимога заявлена саме щодо предмета спору, що вже виник між сторонами. Вимога, спрямована на те, що знаходиться поза цим предметом, чи спрямована до третіх осіб, не може бути розглянута судом як вимога третьої особи в розумінні наведеної вище статті. Водночас така позовна вимога може бути заявлена у самостійному позові.
З огляду на що, фактично позивач і третя особа з самостійними вимогами конкурують між собою стосовно предмету спору, заявленого до відповідача.
Зазначене підтверджене у постановах від 05.04.2024 у справі №910/10699/21, від 02.04.2018 у справі №905/121/15, від 19.03.2025 у справі №912/930/24, де Верховний Суд зазначив, що: 1) самостійність вимог полягає в тому, що саме третя особа перебуває у правовідносинах із відповідачем, і що саме її право порушене. Тобто, третя особа із самостійними вимогами заперечує/частково заперечує вимогу(ги) позивача і переслідує мету вирішити спір не на користь позивача, а на свою користь; 2) самостійність вимог третьої особи полягає в тому, що третя особа вважає, ніби в матеріальних правовідносинах із відповідачем перебуває саме вона, і саме її право порушено відповідачем. Така особа заперечує вимогу позивача і переслідує мету вирішити спір не на користь позивача, а на свою користь. Третя особа із самостійними вимогами процесуально протиставляє себе не лише відповідачу, а й позивачу, а її вимоги до відповідача є конкуруючими із вимогами позивача.
Відтак, вимога третьої особи, спрямована на будь-що поза предметом спору між позивачем та відповідачем, не може бути визнана вимогою третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору. Водночас, така позовна вимога може бути заявлена у самостійному позові. Тобто обов`язковою умовою спільного розгляду вимог позивача та третьої особи з самостійними вимогами щодо предмета спору є єдиний предмет спору.
Колегія суддів звертає увагу, що якщо вимоги за позовом між сторонами і за позовом третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору виникли з різних правових підстав, з інших правовідносин, позов третьої особи не може вважатись позовом, спрямованим та той самий предмет спору.
Судовою колегією встановлено, що предметом спору за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімагромаркетинг" є грошові кошти у розмірі 1534414,42 грн, в цей же час, предметом спору за позовом ОСОБА_1 є Договір поруки від 19.03.2024 №АП-19-0278.
Таким чином, позов фізичної особи ОСОБА_1 не спрямований на той самий предмет спору, що і позов ТОВ "Хімагромаркетинг" чи його частину, а тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що зазначене унеможливлює його спільний розгляд з первісним позовом у цій справі, що є підставою для його повернення згідно з ст. 49, 180 Господарського процесуального кодексу України.
При цьому, судовою колегією відхиляються доводи апеляційної скарги стосовно істотних відмінностях між поняттями «предмет позову» і «предмет спору», оскільки означені поняття невірно трактуються апелянтом. Зокрема, предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів, а предметом спору є об`єкт спірних правовідносини, матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем.
З огляду на вищезазначене позов третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору у справі, в якій відкрито провадження, може бути прийнято до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.
На переконання судової колегії, суд першої інстанції вірно зазначив, що предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості із відповідачів за договорами поставки та поруки, в той же час третя особа, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_1 , у поданій у справу позовній заяві просить визнати недійсним Договір поруки, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Фруктус Тім».
При цьому, ОСОБА_1 самостійних вимог щодо предмета спору – стягнення грошових коштів саме на її користь із відповідачів, не пред`являє. А отже, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 , як третя особа, заявила самостійні вимоги не щодо предмета спору у даній справі.
Сам по собі факт, що Апелянт та Позивач у даній справі посилаються на один і той самий Договір поруки, не створює єдності предмета спору, адже різним є обсяг захисту і правові наслідки, на які спрямовані позови.
Доводи апеляційної скарги не містять обґрунтування подання позову саме щодо стягнення на користь третьої особи грошових коштів, які і є предметом спору.
Підсумовуючи вищевикладене, судова колегія, враховуючи предмет за позовом та предмет за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, дійшла висновку, що ці позови є різними за своєю правовою природою, виникли з різних правовідносин, заявлені вимоги не є однорідними, що зумовлює самостійний предмет їх доказування.
Зважаючи на встановлення наведених обставин, судова колегія виснує про наявність передбачених ст. 49, 180 Господарського процесуального кодексу України підстав для повернення позовної заяви третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги.
Колегія суддів окремо відзначає, що вказане у цій постанові не є обмеженням доступу до правосуддя та / або порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 4 Господарського процесуального кодексу України, адже особа може подати вказаний позов в порядку, передбаченому Господарським процесуальним кодексом України, як окремий позов, за яким за умови дотримання всіх вимог Господарського процесуального кодексу України буде відкрито провадження у справі та розглянуто спір.
Щодо доводів Апелянта про те, що судом першої інстанції не було надано оцінки клопотанню про повернення до стадії підготовчого провадження і визнання поважними причини пропуску строку для подання позову, судова колегія зазначає, що зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що судом було розглянуто таке клопотання, у його задоволенні було відмовлено, а отже судова колегія не вбачає будь-яких порушено норм процесуального права, на які посилається апелянт у своїй апеляційній скарзі.
Інші доводи апеляційної скарги взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.
Згідно з частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.
При ухваленні даної постанови судом апеляційної інстанції надані вичерпні відповіді на доводи Апелянта, з посиланням на норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Відповідно до пункту 1 частини першої ст. 275, ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції, розглядаючи заяву, дав оцінку наданим сторонами доказам, правильно застосував норми матеріального і процесуального права, що у відповідності до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду - без змін.
Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв`язку із апеляційним оскарженням, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст. 269, 275, 276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Одеської області від 01.12.2025 по справі №916/1618/25 – залишити без задоволення.
Ухвалу Господарського суду Одеської області від 01.12.2025 по справі №916/1618/25 – залишити без змін.
Матеріали оскарження ухвали Господарського суду Одеської області від 01.12.2025 по справі №916/1618/25 повернути до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, встановлені ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуюча суддя: Н.М. Принцевська

Судді: Г.І. Діброва

А.І. Ярош