ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 року
м. Київ
справа № 682/1802/23
провадження № 51-1307 км 25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:  
 
головуючого                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
за участю:
секретаря судового засідання    ОСОБА_4 ,
прокурора                                          ОСОБА_5 ,
засудженого                                     ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
захисника                                          ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 11 листопада 2024 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 09 січня 2025 року у кримінальному провадженні № 12023244000000788 за обвинуваченням
 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця і жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 15 п.п. 1, 5 ч. 2 ст. 115, п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 11 листопада 2024 року ОСОБА_6 засуджено до покарання у виді позбавлення волі:
- за ч. 1 ст. 263 КК України на строк 4 роки;
- за ч. 2 ст. 15, п.п. 1, 5 ч. 2 ст. 115 КК України на строк 10 років;
- за п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України на строк 13 років.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України ОСОБА_6 остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років.
Зараховано ОСОБА_6 у строк відбування покарання строк тримання під вартою з 07 травня 2023 року по 11 листопада 2024 року.
 
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 09 січня 2025 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.
 
Вироком суду встановлено, що ОСОБА_6 , достовірно знаючи про обмеження і заборони щодо придбання, носіння та зберігання бойових припасів, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, умисно, незаконно, без передбаченого законом дозволу, за невстановлених обставин придбав 1 ручну оборонну осколкову гранату типу «Ф-1», яка відноситься до бойових припасів і придатна до вибуху.
Цей бойовий припас ОСОБА_6 переніс і зберігав у квартирі АДРЕСА_2 .
06 травня 2023 року, приблизно о 19:20 год. ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння, під час сварки з братом ОСОБА_8 та батьком ОСОБА_9 , яка виникла на ґрунті тривалих неприязних відносин, умисно, раптово, з метою заподіяння смерті двом особам, усвідомлюючи що обраний ним спосіб убивства є небезпечним для життя багатьох осіб, утримуючи в руках вказану гранату, висмикнув кільце з чекою та кинув гранату в бік ОСОБА_8 , який сидів у кріслі біля дверей, та ОСОБА_9 , який стояв біля цих дверей.
Внаслідок указаних умисних дій, спрямованих на вбивство двох осіб, ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження, що призвели до його смерті.
ОСОБА_8 отримав тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння.
Отже, ОСОБА_6 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення до кінця свого умислу на вбивство двох осіб, способом небезпечним для життя багатьох осіб, але злочин не був ним закінчений з причин, які не залежали від його волі.  
 
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі захисник просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Зазначає що вина його підзахисного не доведена, оскільки відсутній умисел на вбивство, є лише необережне поводження з гранатою, батька під час сварки взагалі не було в кімнаті і тілесні ушкодження він отримав випадково. Призначене покарання є надто суворим, суди не врахували обставин, що пом`якшують покарання, - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочинів, визнання вини та позитивну характеристику, а тому суди неправильно застосували закон, призначили надто суворе покарання та поверхнево дослідили докази по справі.
 
Позиції інших учасників судового провадження
 
До суду касаційної інстанції надійшли заяви засудженого ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_8 , в яких вони підтримують доводи скарги захисника. 
 
Засуджений ОСОБА_6 у суді касаційної інстанції підтримав скаргу свого захисника частково, заперечував проти призначення нового розгляду в суді першої інстанції, просив пом`якшити призначене йому покарання.
Захисник ОСОБА_7 у судовому засіданні підтримала позицію свого підзахисного і свою касаційну скаргу, просила її задовольнити, з урахуванням пояснень засудженого ОСОБА_6 , та пом`якшити призначене йому покарання з тих підстав, що засуджений має бажання вступити до лав Збройних Сил України.
Прокурор у суді касаційної інстанції заперечував проти задоволення скарги та просив залишити судові рішення без змін.
 
Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді
 
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
 
Згідно зі ст. 433 цього Кодексу суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. 
 
Мотиви суду
 
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. У судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 не підтримав доводів касаційної скарги захисника стосовно недоведеності винуватості та заперечення встановлених судами фактичних обставин справи. При перевірці доводів, наведених у скарзі, касаційний суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.
 
За приписами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
 
Цих вимог закону суди дотрималися.
 
З аналізу судових рішень убачається, що суди попередніх інстанцій ретельно перевіряли доводи, аналогічні тим, що викладені у касаційній скарзі. Зазначені в них мотиви про визнання цих доводів безпідставними колегія суддів знаходить обґрунтованими.
 
Місцевий суд належним чином вирішив питання допустимості всіх доказів у провадженні. Дотримуючись положень ст. 94 КПК України, оцінив докази в їх сукупності, детально виклав їх у вироку, встановив, що вони є взаємоузгодженими, належними та допустимими, доповнюють один одного і дійшов обґрунтованого переконання про те, що вина ОСОБА_6 доведена поза розумним сумнівом.
 
Так, суд у вироку послався на показання обвинуваченого щодо приналежності йому гранати, яку він приніс додому, а під час сварки з братом висмикнув кільце з гранати. При цьому обвинувачений заперечував умисел на вбивство і стверджував, що хотів просто налякати. 
 
Суд ретельно перевірив цю версію сторони захисту та визнав її такою, що суперечить фактичним обставинам справи. В обґрунтування свого висновку суд послався на показання потерпілого ОСОБА_8 щодо обставин конфлікту та отримання ним тяжких тілесних ушкоджень внаслідок вибуху гранати. Свідки у судовому засіданні підтвердили, що чули сварку в квартирі ОСОБА_10 , а потім стався вибух, після якого свідки бачили розташування у квартирі потерпілих та їх стан. Також суд взяв до уваги дані протоколу огляду місця події від 06 травня 2023 року, висновок експерта та його показання в суді про те, що виявлені на місці події уламки є складовими частинами боєприпасу.
 
Спеціаліст ОСОБА_11 в суді після огляду залишків гранати пояснив, що кільце з чекою від гранати Ф-1 змінило форму з круга на овал, що свідчить про прикладання фізичної сили під час її виймання з корпусу. Щоб привести цю гранату у бойову готовність, треба прикласти значні зусилля. Суд установив, що обвинувачений ОСОБА_6 проходив військову службу, достовірно знав про небезпечні властивості гранати та мав достатні навички з її застосування. Враховуючи це, суд визнав непереконливими показання обвинуваченого, що граната вибухнула самостійно під час його падіння.
 
Згідно висновків експерта, у ОСОБА_8 виявлені такі тілесні ушкодження: проникаючі поранення голови з переломом луски лобної кістки зліва та ушкодженням лобних долей головного мозку, множинні поранення обличчя, шиї, що супроводжувалося травматичним шоком. Ці тілесні ушкодження в сукупності відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, що в момент заподіяння були небезпечними для життя. 
 
У ОСОБА_9 виявлені тілесні ушкодження у виді поєднаної травми грудної клітки та живота із двома проникаючими пораненнями правої половини грудної клітки та проникаючою раною живота, що супроводжувалося ушкодженням правої легені, розривами печінки, ушкодженням діафрагми; ран на передній поверхні стегна та передпліччя, а також численні рани та садна тулуба і обличчя. Ці тілесні ушкодження є осколковими, ймовірно, утворилися внаслідок вибуху предмета, яким могла бути граната, в сукупності відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, що в момент заподіяння були небезпечними для життя і призвели до смерті потерпілого. Згідно даних висновку експерта вбачається, що в момент вибуху потерпілий ОСОБА_9 перебував у вертикальному положенні, обернений правою поверхнею тіла до епіцентру вибуху.
 
Суди перевіряли версію сторони захисту, що потерпілий ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження випадково, оскільки перебував не в кімнаті, а за дверима. Суди зазначили, що обвинувачений знав про небезпечні властивості гранати, що батько перебуває у квартирі та може пересуватися по ній, батько бачив у руках обвинуваченого гранату і з цього приводу сварився із ним, обвинувачений, перебуваючи в невеликому закритому приміщенні, привів гранату у бойову готовність та кинув у бік брата і батька. Крім того, згідно протоколу огляду місця події, навпроти входу до зали у коридорі наявні плями крові, які ведуть до ванної кімнати, де був виявлений ОСОБА_9 . Ці сліди підтверджують, що він стояв біля вхідних дверей у кімнату, де стався вибух. Вирва від вибуху гранати знаходилась на близькій відстані від крісла, де перебував потерпілий ОСОБА_8 , та від дверей, де стояв потерпілий ОСОБА_9 . Враховуючи наведене, суди дійшли обґрунтованого висновку про спрямованість умислу обвинуваченого на вбивство двох осіб.
 
Суд першої інстанції кваліфікував дії обвинуваченого як вбивство однієї людини і замах на життя іншої. При цьому суд послався на практику ВС, викладену в постанові від 31 січня 2013 року (справа № 5-32 кс 12), згідно якої замах, спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення й наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони були включені в ціль її діяння.
 
Питання про наявність в діях особи умислу на вбивство слід вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень чи інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного та потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.
 
У випадках, коли умисел винного був спрямований на позбавлення життя двох або більше осіб, вбивство однієї людини і замах на життя іншої слід кваліфікувати за ст. 115 (частинами 1 або 2) та ст. 15 і п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України незалежно від послідовності злочинних дій.
 
Це також узгоджується з позицією об`єднаної палати ВС, яка в постанові від 28 вересня 2020 року (справа № 640/18653/17) зробила висновок, що за встановлення судом єдиного прямого визначеного умислу, спрямованого на заподіяння смерті двом або більше особам, вбивство однієї людини і замах на життя другої має кваліфікуватись як незакінчений злочин убивство двох або більше осіб, оскільки єдиного злочинного наміру вбити двох осіб не було реалізовано з причин, що не залежали від волі винної особи, за відповідною частиною ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України незалежно від послідовності злочинних дій та за ч. 1 ст. 115 КК України чи відповідним пунктом ч. 2 ст. 115 КК України (або іншими спеціальними нормами, передбаченими в інших розділах Особливої частини КК) у разі наявності таких підстав.
 
Враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи, кваліфікація дій ОСОБА_6 є правильною.
 
В суді касаційної інстанції засуджений та його захисник просили пом`якшити призначене покарання, посилаючись на недостатнє врахування судами всіх даних про особу винного та обставин, що впливають на розмір покарання.
 
Суд касаційної інстанції з такою позицією сторони захисту не погоджується.
 
Відповідно до статей 50, 65 цього Кодексу особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
 
Виправлення, як мета покарання це той наслідок, який прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу. Виправлення засудженого - це ті певні зміни в його особистості, які утримують його в подальшому від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.
 
Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.
 
При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.
 
Тобто, призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме виправленню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.
 
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
 
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покаранням і тим видом та розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
 
Із оскаржуваного вироку вбачається, що суд належним чином дослідив усі обставини, що за законом мають правове значення, і дійшов висновку про призначення винному покарання у межах санкції статей, за які його засуджено. При цьому суд урахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, які відповідно до ст. 12 КК України є тяжким та особливо тяжкими, ступінь здійснення протиправного наміру, його наслідків та причини, внаслідок яких кримінальне правопорушення не було доведено до кінця, а саме, що обвинувачений внаслідок вибуху гранати отримав тілесні ушкодження, які унеможливили подальше вчинення ним активних фізичних дій. Також суд урахував наявність обставин, що обтяжують покарання, - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння та щодо іншої особи, з якою винний перебуває у сімейних або близьких відносинах. Обставин, які пом`якшують покарання, не встановлено.
 
Обираючи ОСОБА_6 міру покарання, суд взяв до уваги дані про особу винного, який в силу ст. 89 КК України не має судимості, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не працює, неодружений, за місцем проживання характеризується позитивно. Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта, ОСОБА_6 виявляє психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності, у період інкримінованих йому дій міг усвідомлювати свої дії, керувати ними і відповідати за них.
 
Також суд спростував твердження сторони захисту про наявність щирого каяття і зазначив, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, і це об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодування завданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.
 
Однак з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений не визнав своєї вини, заперечував обставини кримінальних правопорушень, не визнав умислу на вбивство, посилаючись на небажання настання смерті близьких осіб, тобто він не надав критичної оцінки своїй протиправній поведінці, формально вказавши на часткове визнання винуватості, що не узгоджується із вказаними ознаками щирого каяття. З огляду на це та на часткове визнання вини, суд дійшов висновку про відсутність таких обставин, що пом`якшують покарання, як щире каяття та активне сприяння розкриттю злочинів. Тому суд не вбачав підстав для призначення ОСОБА_6 більш м`якого покарання. 
 
Вирок суду першої інстанції належним чином умотивований і відповідає вимогам ст. 374 КПК України.
 
Переглядаючи вирок місцевого суду, суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 419 КПК України дав належну і повну оцінку доводам, викладеним в апеляційних скаргах засудженого та захисника, у тому числі й тим, на які захисник послався у своїй касаційній скарзі, і відмовив у їх задоволенні.
 
Суд касаційної інстанції вважає мотиви апеляційного суду обґрунтованими. Призначене покарання є законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості кримінальних правопорушень, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.
 
Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою та належним чином умотивованою, вона в повній мірі відповідає вказаним вище вимогам, тому касаційні доводи захисника про протилежне теж неприйнятні.
 
Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були би безумовними підставами для зміни чи скасування судових рішень, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
 
Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити судові рішення без зміни.
 
З цих підстав суд ухвалив:
 
Вирок Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 11 листопада 2024 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 09 січня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 - без задоволення.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                                    ОСОБА_2                                       ОСОБА_3