Справа № 383/1087/25
Номер провадження 2/383/59/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2026 року Бобринецький районний суд Кіровоградської області в складі:
головуючого судді - Адаменко І.М.,
за участю:
секретаря судового засідання - Зербул С.В., 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в місті Бобринець Кіровоградської області, в залі судових засідань Бобринецького районного суду Кіровоградської області цивільну справу № 383/1087/25 за позовною заявою  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИВ: 

У серпні 2025 року  ОСОБА_1 , через представника, адвоката Бондаренко І.А., звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він 25 серпня 2022 року надав ОСОБА_2 у позику кошти в сумі 90000,00 грн, а той у свою чергу написав власноруч розписку про отримання вказаних коштів, та згідно розписки термін повернення боргу сторонами не зазначений. Таким чином, оскільки строк повернення позики сторони не визначили, тому 03 липня 2025 року позивачем ОСОБА_1 направлено на адресу відповідача претензію (вимогу щодо сплати боргу), в якій просив повернути ОСОБА_2 кошти в розмірі 90000,00 грн та 3% річних на підставі ст.625 ЦК України, що становлять 18000,00 грн в строк до 18 липня 2025 року, але відповідач борг не повернув, у зв`язку з чим змушений звернутися до суду з позовними вимогами про стягнення вказаного боргу.
Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 03 вересня 2025 року суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
Позивач ОСОБА_1 та представник позивача, адвокат Бондаренко І.А. в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача, де зазначено, що вони позовні вимоги підтримують з підстав, зазначених у позовній заяві (а.с.79). Також від представника позивача надійшли додаткові пояснення, які обґрунтовані тим, що представником відповідача подану заяву про застосування строків позовної давності. Зазначає, що згідно розписки строк повернення боргу не зазначено, позивачем направлено відповідачу претензію (вимогу щодо сплати боргу), в якій просив повернути ОСОБА_2 кошти в розмірі 90000,00 грн та 3% річних від простороченої суми на підставі ст.625 ЦК України, що становить 18000 грн, та які відповідач мав повернути в строк до 18 липня 2025 року, проте не виконав зобов`язання. На підставі вищевикладеного, вважають, що позивачем не пропущено строк позовної давності щодо звернення до суду з позовом (а.с.77-78).
Відповідач ОСОБА_2 та представник позивача, адвокат Гольфіндер С.К. в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, від представника до суду надійшла заява, в якій просить розглянути справу за відсутності сторони відповідача в зв`язку з неможливістю прибути в судове засідання (а.с.80). Також представником відповідача до суду було подано письмову заяву про застосування строків позовної давності, оскільки позивач звернувся до суду з позовом 26.08.2025 року, тобто після спливу строку позовної давності. На цій підставі просив відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі (а.с.70). Відзив на позовну заяву не подав.
Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши докази та оцінивши їх у відповідності до ст.89 ЦПК України вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи із наступного.
Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
На підставі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. 
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Відповідно до змісту ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони та якщо він підписаний його стороною (сторонами).
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.
Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.
Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України також дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики.
Судом встановлено, що між сторонами 25 серпня 2022 року було укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримав від позивача 90000,00 грн, що еквівалентно, як випливає зі змісту розписки, 2200 доларів США, про що власноручно склав та підписав розписку (а.с.55).
Текст розписки про отримання позики від 25 серпня 2022 року містить чітку інформацію про те, що позичальник ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у позику в сумі 90000,00 грн в день її складання.
Також судом встановлено, що сторони не визначили строку виконання зобов`язання, тобто строку повернення позики ні в розписці, ні в будь якому іншому документі до договору позики.
Таким чином, складена власноруч ОСОБА_2 розписка від 25.08.2022 року підтверджує як факт укладення договору позики та зміст умов цього договору, так і факт отримання ним від ОСОБА_1 грошової суми 90000 грн та обов`язок відповідача повернути вказану грошову суму.
03 липня 2025 року позивачем ОСОБА_1 направлено на адресу відповідача письмову претензію (вимога щодо сплати боргу) за вказаним вище договором позики, в якій позивач просив відповідача в строк до 18.07.2025 року повернути борг в сумі 90000,00 грн та 3% річних від суми боргу в сумі 10800,00 грн (а.с.9).
На підтвердження факту направлення відповідачу ОСОБА_2 претензії (вимоги щодо сплати боргу) від 03.07.2025 року, позивачем надано квитанцію №2720003044459 від 04.07.2025 року АТ «УКРПОШТА» (а.с.10) та копію конверту з відміткою «за закінченням терміну зберігання» від 18.07.2025 року (а.с.11).
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до вимог ч. ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 31.10.2018 року (справа № 707/2606/16-ц, провадження № 61-28762св18), досліджуючи питання виконання боргового зобов`язання при наявності оригіналу боргової розписки у кредитора, зробив наступний висновок, статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
Вказане також узгоджується з висновками Верховного Суду України, які викладені у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13; від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.
Згідно із ч.1, ч.2 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.
Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (ч. 2 ст. 524 ЦК України).
Частиною 1 статті 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч.2 ст.533 ЦК України).
Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.
Аналогічні правові висновки містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).
Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18) вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. 
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд вважає, що укладений сторонами 25.08.2022 року договір позики у письмовій формі та зміст розписки підтверджує факт передачі позикодавцем ОСОБА_1 грошової суми 90000,00 грн позичальнику ОСОБА_2 та отримання останнім цих коштів. Надана позивачем розписка містить підпис відповідача, жодних належних та допустимих доказів на спростування її підписання відповідачем, як і доказів безгрошовості правочину, останнім не надано. За таких обставин, суд вважає встановленим факт укладення між сторонами договору позики, передачі коштів позивачем відповідачу.
Також, з урахуванням направленої вимоги позивача до відповідача повернути борг до 18.07.2025 року й невиконання її відповідачем, судом встановлено й факт виникнення у відповідача боргових зобов`язань перед позивачем з 18.07.2025 року за договором позики від 25.08.2022 року, де строк виконання зобов`язання не був встановленй.
Наявність у позивача оригіналу цієї розписки та претензії про повернення боргу свідчить про невиконання умов договору з боку відповідача щодо погашення боргового зобов`язання за договором позики. 
Оскільки станом на день розгляду справи відповідачем не виконано умов договору позики від 25.08.2022 року з повернення боргу на суму 90000,00 грн перед позивачем, суд приходить до висновку про обґрунтованість в цій частині позову та стягує з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 25.08.2022 року в сумі 90000,00 грн, задовольнивши в цій частині позовні вимоги.
Щодо вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на підставі ст.625 ЦК України трьох процентів річних в розмірі 18000,00 грн за договором позики від 25.08.2022 року за 1097 днів суд зазначає наступне.
Згідно ч.2 ст.530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Як встановлено судом зі змісту розписки від 25 серпня 2022 року, сторони не узгодили строку виконання зобов`язання щодо повернення позики, тому у боржника виник обов`язок її повернути у семиденний строк від дня отримання відповідної вимоги, що відповідає ч.2 ст.530 ЦК України. 
З направленої позивачем на адресу відповідача письмової претензії від 03.07.2025 року слідує, що відповідач мав повернути боргу до 18 липня 2025 року.
Також позивачем нараховано відповідачу 3% річних у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України за 1097 днів прострочення в сумі 18000 грн, проте з урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин, таке прострочення почалося з 18.07.2025 року, та до дня звернення позивача до суду становило 40 днів, а не 1097 днів.
Також, відповідно до пункту 18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, який доповнений Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2120-IX та набрав чинності 17 березня 2022 року, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
За таких обставин відповідач звільнений від обов`язку сплати трьох процентів річних у період з 24 лютого 2022 року до тридцятого дня після скасування/припинення дії воєнного стану на території України.
Тому суд виснує, що з урахуванням встановлених вище обставин та ч.2 ст.530 ЦК України, й відповідно пункту 18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача нарахованих трьох процентів річних у розмірі 18000,00 грн за договором позики від 25.08.2022 року, а тому відмовляє у цій частині в задоволенні позову у зв`язку з необґрунтованістю вимог.
Також представником відповідача, адвокатом Гольфіндер С.К. подана письмова заява про застосування строків позовної давності, оскільки сторона відповідача вважає, що позивачем такий строк пропущено без поважних причин, проте суд відхиляє ці доводи, виходячи з наступного.
Статтею 256 ЦК України у нормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За приписами ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до змісту ч.1 ч.5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.  За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. 
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц тощо).
За договором позики від 25 серпня 2022 року сторонами не визначено строк виконання зобов`язання щодо повернення позики, а згідно письмової претензії (вимоги про сплату боргу), направленої відповідачу, позивач встановив строк виконання зобов`язання щодо повернення суми боргу до 18 липня 2025 року, у зв`язку з чим перебіг позовної давності у вказаних вище правовідносинах розпочався з 18.07.2025 року, тому звертаючись до суду 26 серпня 2025 року позивач його не порушив.
Позивачем також заявлено про стягнення з відповідача на його користь витрат на правничу допомогу в сумі 6500,00 грн. Дослідивши докази на обґрунтування понесених позивачем судових витрат, суд вважає можливим задовольнити частково вказану заяву, виходячи з наступного.
Згідно з п. 1 ч. 3, ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Частиною 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
Відповідно до ч.6 ст.137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо). Висновки, викладені Верховним Судом у постановах у справах №821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18 та постанові КЦС ВС від 23.06.2022 року №607/4341/20.
У постанові ВС КЦС від 23.11.2020 року у справі № 638/7748/18 констатувалося, що просто інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Тоді ВС КЦС вказав, що неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.
Відступаючи від вищезазначеної правової позиції, ВП ВС у справі №922/1694/21 від 16.06.2021 року пояснила, що у випадку встановлення договором фіксованого розміру гонорару, не обов`язково зазначати витрачений адвокатом час в детальному описі робіт чи в акті.
Як вбачається з матеріалів справи, повноваження представника позивача адвоката Бондаренко І.А. підтверджуються ордером серії ВА № 1123740 від 26.08.2025 року (а.с.17), свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю серії КР №16 від 22.08.2013 року та адвокатським посвідченням №20 від 22.08.2013 року (а.с.12).
На підтвердження наданих адвокатом послуг позивачу, 03 липня 2025 року між ОСОБА_1 та адвокатом Бондаренко Іриною Анатоліївною, укладено Договір про надання професійної правничої допомоги, відповідно до якого адвокат зобов`язується надати клієнту правову допомогу у даній справі (а.с.13).
Відповідно даного договору Розділу 1 п.п.1.1 Договору, за дорученням Клієнта, Адвокат зобов`язується надати правничу допомогу, зміст якої передбачений цим Договором, а Клієнт зобов`язується оплатити її.
Сума винагороди, яку Клієнт зобов`язується сплатити за надання правничої допомоги (гонорар) порядок та строки її внесення зазначаються в окремому Додатку до цього Договору (п.п.4.1. Договору).
Додатком до Договору про надання правничої допомоги від 03.07.2025 року визначено, що сума винагороди, яку Клієнт зобов`язується сплатити Адвокату за надання правничої допомоги (гонорар) становить 6500,00 грн (без ПДВ) (а.с.16).
Відповідно до статті 19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності зокрема є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Разом з тим, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг та умовами договору. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Згідно з положеннями ч.5, 6 статті 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити реальність їх оплати. Натомість саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, покладено обов`язок доведення неспівмірності витрат з наданням відповідних доказів.
При цьому судом враховано правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 25.07.2023 року у справі № 340/4492/22, згідно якої наявність/відсутність з боку іншої сторони заперечень проти відшкодування витрат на професійну правничу допомогу має значення лише для вирішення питання про співмірність заявлених до відшкодування судових витрат на правову допомогу, але не впливає на обов`язок суду під час вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу перевіряти заявлені витрати на відповідність іншим, окрім співмірності, критеріям.
В свою чергу, як свідчать матеріали справи, відповідачем не подано жодних заперечень проти заявленого позивачем до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6500,00 грн, зокрема, щодо їх завищення та не співмірності зі складністю справи тощо.
Таким чином, виходячи з наданих позивачем доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду даної справи суд має виходити з загальних критеріїв оцінки послуг з надання правової (правничої) правової допомоги з урахуванням обсягу та змісту підготованих адвокатом документів.
Отже враховуючи, що стороною позивача документально доведено, що ними понесені витрати на правову допомогу, виходити з встановленого у самому договорі, на думку суду, розмір витрат сторін на правничу допомогу є співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатами послуг та виконаних робіт, значенням справи для сторін. Клопотання про зменшення цих витрат відповідачем не заявлено. 
Тому, враховуючи також вимоги п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України, та часткове задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони, і за заявою позивача на його користь з відповідача необхідно стягнути понесені та документально підтверджені витрати на правничу допомогу пропорційно до задоволених позовних вимогу розмірі 5416,66 грн (90000,00 грн*6500,00 грн/108000,00 грн, де 90000,00 грн сума задоволених судом вимог до стягнення, 6500,00 грн сума сплачених витрат на правничу допомогу, 108000,00 грн сума заявлених позовних вимог).
У відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позову, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог, в сумі 1009,33 грн.
Керуючись ст.ст. 2, 4, 10, 12, 13, 76, 81, 89, 137,141, 247, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 25 серпня 2022 року в сумі 90000,00 грн, а також судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 1009,33 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 5416,66 грн. 
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення до Кропивницького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий Бобринецьким РВ УМВС України в Кіровоградській області від 24.09.1996 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач:  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_3 виданий Компаніївським РВ УМВС України в Кіровоградській області від 12.04.2003 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , остання відома зареєстрована адреса проживання:  АДРЕСА_2 .
Повне рішення суду складено 19.01.2026 року.

Суддя І. М. Адаменко