Справа № 524/207/25
Провадження № 2/211/156/26

Р І Ш Е Н Н Я 
іменем України

05 лютого 2026 року 

Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Костенко Є.К.,
за участю секретаря судового засідання Гоєнко Т.В.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, -

встановив:

07.02.2025 року в провадження судді надійшла позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 23.02.2024 року між ним та відповідачем укладено в письмовій формі договір позики у формі розписки на суму 50000 грн., відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримав від нього грошові кошти у сумі 50000 грн. з умовою їх повернення за першою вимогою. Відповідач після направлення на його адресу листа з вимогою про повернення отриманої позики, не виконав своїх зобов`язань, що стало причиною для звернення позивача до суду. Просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за розпискою від 23.02.2024 року у сумі 50000 грн. та судові витрати по справі.
Ухвалою суду від 26.02.2025 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Ухвалою суду від 26.06.2025 року постановлена ухвала про перехід від розгляду справи за правилами спрощеного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження. 
Ухвалою суду від 05.08.2025 року підготовче провадження по справі закрито та призначено розгляд справи по суті. 
27.05.2025 року відповідачем через свого представника надано до суду відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що він заперечує проти позовних вимог позивача та просить відмовити у задоволенні позову, вказуючи на те, що зі змісту заявлених вимог, обставин та правовідносин не вбачається за можливе визнати, що між сторонами наявні правовідносини, які передбачені вимогами чинного законодавства щодо стягнення суми боргу, як заборгованості за договором позики. Надана позивачем розписка не може бути підтвердженням укладання між сторонами договору позики, оскільки з її змісту не вбачається факт передачі грошових коштів, а відомостей про строк зворотності вона не містить, так само, які і не містить відомостей про той факт, що відповідач дані кошти отримав безпосередньо у борг та зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів. У зв`язку з тим, що розписка в матеріалах справи відсутня, а також відсутні будь-які відомості щодо умов договору, передачу грошових коштів або інших речей, зобов`язання повернути таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості у визначені строки та у визначеному порядку позивачем надані до суду не були, заявлені вимоги в розумінні ст.ст. 146, 1047, 1049 ЦК України задоволенню не підлягають.
19.09.2025 року до суду представником позивача було направлено оригінал розписки від 23.02.2024 року.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Пшеничний О.Л. на позовних вимогах наполягає, просив їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не з`явився, його представник - адвокат Платошин О.М. проти позовних вимог заперечує, просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, оскільки розписка складена за неналежною формою та була надана відповідачем під примусом, так як він влаштовувався на роботу і це була умова працевлаштування. 
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідка, суд дійшов таких висновків.
Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що згідно розписки від 23.02.2024 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , взяв у борг в ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 50000 грн., із зобов`язанням повернутии борг за першою вимогою ОСОБА_3 . Не пізніше ніж через півтора року з дня видачі розписки борг списується. 
Розписка датована 23.02.2024 року та підписана ОСОБА_4 , що не було спростовано в ході судового розгляду останнім. Копія розписки від 23.02.2024 року міститься в матеріалах справи, а оригінал надісланий суду 19.09.2025 року засобами поштового зв`язку. 
10.12.2024 року позивачем була направлена вимога до відповідача ОСОБА_4 про повернення коштів за договором позики від 23.02.2024 року протягом 30 днів з дня пред`явлення вимоги, яка залишилася проігнорованою. 
Допитаний в судовому засіданні в режимі відеоконференції свідок ОСОБА_5 суду пояснив, що у позивача ОСОБА_3 він працює давно, десь з січня 2023 року. Відповідача ОСОБА_4 він не знає, про розписку нічого не знає. Позивач надавав йому гроші в борг, у зв`язку з тим, що він хотів купити машину, гроші ОСОБА_3 давав йому без процентів. Про те, що при влаштуванні на роботу ОСОБА_3 вимагав складати розписку свідок не чув.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, так і дати її отримання.
Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.
Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку».
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошових коштів із зобов`язанням їх повернути та дату отримання цих коштів.
За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Суд виходить із того, що письмова форма договору позики внаслідок її реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.
Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20), від 14 липня 2022 року у справі № 204/4341/17 (провадження № 61-4389св21).
Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.
Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.
При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.
Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19), від 04 березня 2020 року у справі № 632/2209/16 (провадження № 61-41934св18), від 26 травня 2021 року у справі № 405/8280/19 (провадження № 61-3411св21), від 09 серпня 2023 року у справі № 755/16831/19 (провадження № 61-17567св21).
Слід зазначити, що 23.02.2024 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, у даному випадку власноручне підписання ОСОБА_4 розписки від 23.02.2024 року із зобов`язанням повернути суму позики за першою вимогою підтверджує, як факт укладення договору позики, так і факт отримання ОСОБА_4 від ОСОБА_3 обумовленої у розписці грошової суми. Розписка про отримання у борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, позивачем підтверджено факт надання відповідачу в борг грошових коштів. Натомість, будь-які докази про повернення зазначених у розписці коштів або їх неотримання після написання розписки, у матеріалах справи відсутні, відповідач таких доказів не надав.
У даній справі відповідач не довів, що між сторонами наявні інші правовідносини, тому суд виходить з того, що між сторонами виникли позикові правовідносини.
Крім того, суд не бере до уваги пояснення представника відповідача ОСОБА_4 - адвоката Платошина О.М. про те, що правочин був здійснений під впливом омани, так як з тексту розписки вбачається, що розписка дана ОСОБА_4 власноручно, з повним розумінням змісту, без погроз, без тиску, омани та насильства, а також не під тиском тяжких обставин, що свідчить про те, що відповідач достовірно знав про природу вчиненого правочину, з настанням реальних наслідків. Жодних доказів на спростування зазначених тверджень стороною відповідача суду надано не було.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
За нормами ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.
Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боргове зобов`язання відповідача ОСОБА_4 не виконано і позика не повернута. 
З урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що факти, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог про стягнення суми боргу 50000 грн. знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, є достовірними та обґрунтованими, підтверджені належними та допустимими письмовими доказами і вважаються судом доведеними та такими, що підлягають задоволенню. 
Відповідно до ч.ч.1,3 ст.133 ЦПКУкраїни судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України «Про судовий збір».
Згідно зі ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову, - на відповідача, а тому з останнього на користь позивача слід стягнути суму судових витрат, які складаються з судового збору у розмірі 1211,20 гривень.
Керуючись статтями 12-13, 19, 76-81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП – НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 ) суму заборгованості за договором позики від 23.02.2024 року в розмірі 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень.
Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП – НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 ) судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 05.02.2026.

Суддя Костенко Є. К