Дата документу 09.01.2026 Справа № 335/7780/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/7780/25 Головуючий у 1-й інстанції: Новасардова І.В.
Провадження № 22-ц/807/219/26 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 січня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Гончар М.С.,
Онищенка Е.А.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу з апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про стягнення недоотриманої пенсії в порядку спадкування за законом, 

В С Т А Н О В И В:
У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про стягнення недоотриманої пенсії в порядку спадкування за законом.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що відповідно до свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 , виданого 01.11.2024 року Деснянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Мелітополь Запорізької області. 
ОСОБА_2 є сестрою ОСОБА_1 .
Факт родинних відносин підтверджується: Свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 від 02.04.1973 року; Свідоцтвом про народження серія НОМЕР_3 від 19.12.1972 року; Свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_4 , виданим Новогригорівською сільською радою Генічеського району Херсонської області 19.03.2008 року; Свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_5 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Мелітополю Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області 12.11.2011 року; Свідоцтвом про розірвання шлюбу серія НОМЕР_6 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Генічеського районного управління юстиції Херсонської області 30.06.2011 року.
ОСОБА_2 померла на тимчасово окупованій території, що підтверджується свідоцтвом серія НОМЕР_7 , виданим територіальним відділом РАЦС міста Мелітополя і Мелітопольського району Управління РАЦС Запорізької області 09.10.2024 року.
Позивачка звернулась до Деснянського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо здійснення державної реєстрації смерті сестри, проте отримала відмову у проведенні державної реєстрації смерті, оскільки пред`явлено документи, які видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження.
В жовтні 2024 року позивачка звернулася до Деснянського районного суду міста Києва з заявою про встановлення факту смерті в порядку ст. 317 ЦПК України.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29.10.2024 року по справі № 2-о/754/557/24 заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті задоволено. Встановлено факт смерті ОСОБА_2 . 
01.11.2024 року позивачці на підставі рішення суду Деснянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального Міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Київ) було видано свідоцтво про смерть Серія НОМЕР_1 .
За життя ОСОБА_2 перебувала на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області, як отримувач пенсії.
На момент смерті у ОСОБА_2 залишились суми пенсії, які по незалежним від неї причинам не були нею отримані за життя.
05.11.2024 року позивачка звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Цимбалюк К.В. з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_2 (спадкова справа № 11/2024).
При визначенні обсягу спадкової маси ОСОБА_1 повідомила нотаріусу про існування сум недоотриманої пенсії померлої ОСОБА_2 , на підставі цього нотаріус зробила запит до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області для надання довідки про суми нарахованої, але недоотриманої пенсії ОСОБА_2 .
Згідно Довідки № 12 від 15.01.2025 року, наданої відповідачем на запит нотаріуса, сума нарахованої, але недоотриманої пенсії ОСОБА_2 , становить 39 235 гривень 00 копійок.
05.05.2025 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові кошти (у вигляді недоотриманої пенсії) на загальну суму 39 235 гривень 00 копійок.
Спадкодавець ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , до моменту смерті перебувала в м. Мелітополь Запорізької області, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим органами окупаційної влади, а отже з незалежних від неї причин не могла скористатися правом звернення до територіального органу Пенсійного фонду України з заявою про поновлення виплати пенсії.
У зв`язку з тим, що ОСОБА_2 за життя не зверталася з заявою про поновлення виплати пенсії, то обов`язку про подання передбаченого пунктом 14-4 розділу ХV Прикінцеві положення Закону № 1058 у неї не виникало.
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на свою користь грошові кошти у вигляді недоотриманої пенсії відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.05.2025 року, зареєстрованого в реєстрі за № 192, у розмірі 39 235 гривень 00 копійок.
Рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2025 року позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про стягнення недоотриманої пенсії в порядку спадкування за законом задоволено.
Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 грошові кошти у вигляді недоотриманої пенсії за життя ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.05.2025 року, зареєстрованого в реєстрі № 192, у розмірі 39 235,00 грн. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області Литвинець Ю.С. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги представник Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області посилається на те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувала на обліку в Головному управлінні Пенсійного фону України в Запорізькій області та отримувала пенсію.
Виплата пенсії ОСОБА_2 призупинена з 01.07.2023 у зв`язку з тривалим неотриманням пенсії, відповідно до пункту 16 «Порядку виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках», затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України від 30.0.1999 року № 1596. В подальшому звернень від ОСОБА_2 до органів Пенсійного фонду України щодо поновлення виплати пенсії не надходило.
Зазначає, що пенсіонерці ОСОБА_2 у період з 01.07.2023 по 30.09.2024 (місяць смерті) пенсія не нараховувалась та не виплачувалась, оскільки за життя за поновленням виплати пенсії вона не зверталась.
На запит приватного нотаріуса щодо суми недоотриманої пенсії померлої ОСОБА_2 (померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ), відповідачем було надано лист, де зазначено, що сума недоотриманої пенсії складає 39 235,00 грн., в якому зазначено, що розмір виплати може бути зменшено в залежності від дати звернення до територіального органу Пенсійного фонду України особи, яка має право на отримання даної виплати згідно свідоцтва про право на спадщину.
Згідно з базою даних Пенсійного фонду України 06.05.2025, 30.06.2025 позивачем була подана заява про виплату недоотриманої пенсії померлої ОСОБА_2 за свідоцтвом про право на спадщину та іншими документами.
Відповідно до пункту 1 статті 46 Закону нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. Датою звернення за отриманням пенсії у випадках смерті пенсіонерів є дата звернення осіб, які мають право на виплату недоотриманої пенсії.
ОСОБА_2 з моменту припинення нарахування пенсії, тобто з 01.07.2023, по день смерті, не зверталася до відповідача із заявою про поновлення пенсійних виплат, тому за період з 01.07.2023 по 30.09.2024 (місяць смерті) управління їх не нараховувало. Отже, проводити виплату недоотриманої пенсії немає законних підстав.
Вказує, що суд не врахував, що підстави для виплати не нарахованої та не отриманої пенсії ОСОБА_2 у позивача відсутні, оскільки пенсія за вказаний період взагалі не нараховувалась. 
Від представника ОСОБА_1 - адвоката Рукавкової Л.Б. на адресу апеляційного суду надійшов відзив, у якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та, як наслідок, ухвалено обґрунтоване та законне рішення, а викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.
Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 13 статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін,з таких підстав.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості вимог ОСОБА_1 , зазначивши, що позивач має право як спадкоємиця на отримання нарахованих, але не виплачених сум пенсії, які входять до складу спадщини, і не були отримані спадкодавцем за життя. 
Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Так, відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За частиною 1статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
За статтею 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки (пункти 1, 6).
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України (стаття 1219 ЦК України).
За змістом ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу.
В силу ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності – входять до складу спадщини (стаття 1227 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV від 09.07.2003 року, нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. 
За положеннями ст. 52 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. 
Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну. 
У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.
Зміст вказаних норм узгоджується із положеннями Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-XII від 05.11.1991 року, де в ч. 1 ст. 91 вказано, що суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини.
Положення частин другої, третьої статті 52 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", які є спеціальними стосовно правовідносин про спадкування сум пенсії, не обмежують право на отримання сум пенсії, що належала пенсіонерові і не була ним отримана у зв`язку з його смертю. Ці положення тільки визначають подію, умови, час, коло осіб і їх правове становище, предмет правовідносин, із настанням яких можлива виплата недоотриманої пенсії померлого пенсіонера.
Аналіз наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку про те, що суми пенсії, які перейшли у спадщину, передаються спадкоємцям у повному обсязі, без будь-яких часових обмежень. Норми ч. 1 ст. 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", які регулюють виплату пенсіонеру певних сум пенсії не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцями померлого пенсіонера тих сум пенсії, які перейшли у спадщину.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до копій свідоцтв про народження, серії НОМЕР_8 від 19.12.1972 року та серії НОМЕР_2 від 02.04.1973 року, батьками ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . 
Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_9 від 05.02.1994 року, після державної реєстрації шлюбу з ОСОБА_6 , ОСОБА_3 змінила прізвище з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 ».
Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_10 від 30.06.2011 року, після розірвання шлюбу з ОСОБА_6 , ОСОБА_9 залишила прізвище « ОСОБА_8 ».
Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_11 від 12.11.2011 року, після державної реєстрації шлюбу з ОСОБА_10 , ОСОБА_9 змінила прізвище з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_11 ».
Отже, ОСОБА_2 є сестрою ОСОБА_1 .
ОСОБА_2 померла на тимчасово окупованій території, що підтверджується свідоцтвом серія НОМЕР_7 , виданим територіальним відділом РАЦС міста Мелітополя і Мелітопольського району Управління РАЦС Запорізької області 09.10.2024 року.
У жовтні 2024 року позивач звернулася до Деснянського районного суду міста Києва з заявою про встановлення факту смерті в порядку ст. 317 ЦПК України.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29.10.2024 року по справі № 2-о/754/557/24 заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті задоволено. Встановлено факт смерті ОСОБА_2 .
01.11.2024 року позивачу на підставі рішення суду Деснянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального Міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Київ) було видано свідоцтво про смерть Серія НОМЕР_1 .
Відповідно до вищевказаного свідоцтва про смерть, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Мелітополь Запорізької області.
Як зазначає позивач, за життя ОСОБА_2 перебувала на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області як отримувач пенсії. На момент смерті у ОСОБА_2 залишились суми пенсії, які по незалежним від неї причинам не були нею отримані за життя.
Відповідно до копії Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №79015653, 05.11.2024 року була проведена реєстрація спадкової справи №73236895 (номер спадкової справи у нотаріуса 11/2024), приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Цимбалюк К.В., спадкодавець ОСОБА_2 .
З довідки № 12 від 15.01.2025 року, наданої відповідачем на запит нотаріуса, вбачається, що залишок нарахованих, але не виплачених коштів за період з 01.07.2023 по 30.09.2024 становить 39 235,00 грн.
Відповідно до копії Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №81047493 від 05.05.2025 року, була проведена реєстрація видачі свідоцтва про право на спадщину, згідно з яким, спадкодавцем є ОСОБА_2 , спадкоємцем є ОСОБА_1 (за другим ступенем спорідненості), до складу спадкового майна входить, зокрема кошти, а саме: недоотримана пенсія за період з 01.07.2023 року по 30.09.2024 року у розмірі 39 235,00 грн.
Отже, 05.05.2025 року позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові кошти (у вигляді недоотриманої пенсії) на загальну суму 39 235 гривень 00 копійок.
06.05.2025 року позивач звернулась до територіального управління пенсійного фонду України із заявою про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера.
За результатом розгляду заяви 23.06.2025 року відповідачем було прийнято рішення № 923140820484 про відмову позивачу у виплаті спадкового майна у вигляді суми недоотриманої пенсії за заявою від 06.05.2025 року. В обґрунтування прийнятого рішення зазначено наступне: згідно матеріалів електронної пенсійної справи фактичне місце проживання померлої ОСОБА_2 - місто Мелітополь Запорізької області, є тимчасово окупованою Російською Федерацією територією України. Виплата пенсії ОСОБА_2 призупинена з 01.07.2023 року у зв`язку з надходженням до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області списків з банку пенсіонерів, які не одержували пенсію більше, як один раз на рік, згідно пункту 16 «Порядку виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках», затвердженого постановою КМУ від 30.08.1999 року № 1596. Пенсія ОСОБА_2 з 01.07.2023 року не нараховувалась та не виплачувалась. За життя отримувач пенсійних виплат ОСОБА_2 до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою щодо поновлення виплати пенсії, в тому числі з повідомленням про неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації не зверталася. Додатково зазначено, що згідно ст. 1219 ЦК України, до складу спадщини не входять права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема право на пенсію. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який, встановивши, що позивач є спадкоємцем померлої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у встановленому законом порядку прийняла спадщину, загальний розмір недоотриманої померлою пенсії складає 39 235,00 грн., дійшов висновку, що позивач, як спадкоємець, набула право на отримання невиплаченої пенсії відповідно до положень статті 1227 ЦК України.
Встановленими обставинами та вищенаведеними нормами матеріального права спростовуються доводи апеляційної скарги провідсутність правових підстав для стягнення недоотриманої суми пенсії у порядку спадкування.
За своїм змістом доводи апеляційної скарги зводяться до повторень заперечень проти позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
Докази та обставини, на які посилається представник Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області залишити без задоволення.
Рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2025 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повне судове рішення складено 09 січня 2026 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: М.С. Гончар

Е.А. Онищенко