ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року
м. Київ

справа № 205/3206/24
провадження № 61-5841св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.
учасники справи:
заявник -  ОСОБА_1 ,
заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про встановлення факту, що має юридичне значення,

за касаційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2024 року у складі судді Приходченко О. С. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 квітня 2025 року у складі колегії суддів: Гапонова А. В., Новікової Г. В., Никифоряка Л. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог 
У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просив встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року.
Як на обґрунтування заявлених вимог заявник вказував на те, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Дніпропетровську. Його мати, ОСОБА_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Протягом життя він не отримував паспорта громадянина України, або іншого документа, що посвідчує особу. Він звернувся до відділу міграційної служби із заявою про отримання паспорта громадянина України, проте, йому було відмовлено. Зазначив, що він народився і усе життя проживає в м. Дніпрі. Станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року він як малолітня особа проживав на території України. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Ленінський районний суд м. Дніпропетровська рішенням від 02 жовтня 2024 року заяву задовольнив. Встановив факт постійного проживання у неповнолітньому (малолітньому) віці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Дніпропетровська Дніпропетровської області на території України, станом на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року і на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» 13 листопада 1991 року.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_3 у малолітньому віці проживав на території України як станом на 24 серпня 1991 року, так і станом на 13 листопада 1991 року. Заявник проживав разом з матір`ю ОСОБА_2 , уродженкою м. Дніпропетровська, у м. Дніпрі (раніше Дніпропетровську), яка мала приналежність до громадянства України.

Заявник в інший спосіб не може довести цей факт, що перешкоджає подальшій реалізації його прав.

Короткий зміст постанови суду апеляційного суду
Дніпровський апеляційний суд постановою від 01 квітня 2025 року апеляційну скаргу Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області залишив без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2024 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована законністю й обґрунтованістю рішення суду першої інстанції. 

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду, Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 квітня 2025 року й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити повністю.
Підставою касаційного оскарження вказує те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 195/1135/20, від 09 червня 2020 року у справі № 296/1676/19.

Касаційна скарга мотивована порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. 

Заявник не надав суду належних доказів постійного проживання у неповнолітньому віці станом на 24 серпня 1991 року на території України. Свідоцтво про народження заявника та свідоцтво про смерть матері не можуть бути належним доказом постійного проживання на території України. 

У червні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив адвоката Артеменка С. С. як представника ОСОБА_1 , мотивований законністю й обґрунтованістю судових рішень. 

ОСОБА_1 не отримував паспорта громадянина України або іншого документа, який посвідчує особу. Заявник народився і все життя проживає в м. Дніпрі. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року є підставою для оформлення належності до громадянства України. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 19 травня 2025 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

07 липня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами 
ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Дніпрі (раніше Дніпропетровськ).

Відповідно до актового запису від 06 лютого 1987 року № 361 про народження ОСОБА_1 , матір - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , УРСР, відомості про батька внесені зі слів матері.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 померла.
З актового запису про смерть ОСОБА_2 відомо, що вона померла у м. Дніпропетровську, місце проживання: АДРЕСА_2 .

Згідно з формою ф-1 заяви ОСОБА_2 про видачу паспорта громадянина СРСР зразка 1974 року від 26 березня 1984 року, вказаній особі 28 квітня 1984 року було видано паспорт серії НОМЕР_1 , також мається застереження про запит прокуратури м. Дніпропетровська від 08 червня 2006 року копії форми.

Відповідно до копії заяви ОСОБА_2 від 20 червня 2008 року про видачу паспорта у зв`язку з набуттям громадянства України на підставі частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» на підставі довідки про реєстрацію особи громадянином України № 43/08 ВП УРВО УМВС України в Дніпропетровській області від 20 червня 2008 року, було видано паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 .

ОСОБА_1 станом на 24 серпня 1991 року, 13 листопада 1991 року був у віці 4 років.

Позиція Верховного Суду 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке. 

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Згідно з частиною першою статті 3, статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право за захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною другою статті 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

До таких інших фактів, із якими пов`язано виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, законодавство віднесло факт, що породжує право особи на набуття громадянства України, зокрема - факт постійного проживання на території України.

Факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, у відповідності до яких громадянами України є громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» (в редакції, чинній на час звернення заявника до суду) особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (далі - Порядок) встановлено, що в разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Якщо метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 статті 3 Закону України «Про громадянство України», предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року.

Зазначене також узгоджується з висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22 (провадження № 61-12995сво22).

Зі змісту заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, відомо, що заявник звернувся до суду та просив встановити факт його проживання на території України на момент 24 серпня 1991 року (проголошення незалежності України) і 13 листопада 1991 року (набрання чинності Законом України «Про громадянство») з метою отримання паспорта громадянина України.

Встановивши, що заявник був малолітньою дитиною і проживав разом із матір`ю ОСОБА_2 , яка проживала у м. Дніпрі і мала приналежність до громадянства України, оцінивши докази, надані заявником, врахувавши вимоги нормативних актів, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, зробив обґрунтований висновок, що заявник довів факт проживання на законних підставах на території Українистаном на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року і на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» 13 листопада 1991 року.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Верховний Суд є судом права, а не судом факту, і відповідно до статті 400 ЦПК України не має повноважень встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, зводяться до незгоди з ними та необхідності здійснення переоцінки фактичних обставин справи, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України), фактично є аналогічними доводам апеляційної скарги, які були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції, який надав фактичним обставинам справи відповідну правову оцінку, яка ґрунтується на вимогах законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції і постанови апеляційного суду - без змін. 

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 квітня 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

М. Ю. Тітов