Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30.12.2025  	Справа №607/24367/24 Провадження №2/607/1345/2025	

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді Стельмащука П.Я., за участю секретаря судового засідання Лазоренко Ю.Ю., позивача ОСОБА_1 , представника позивача Моленя Р.Б., відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за позовом представника ОСОБА_1 адвоката Моленя Ростислава Богдановича до ОСОБА_2 про припинення права власності,

В С Т А Н О В И В:
Представник ОСОБА_1 (далі - позивач) адвокат Молень Ростислав Богданович звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі – відповідач) про припинення права власності ОСОБА_2 на 1/2 частку житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , та визнання за ОСОБА_1 права власності на цілий житловий будинок.
В обґрунтування позову зазначено, що спірний житловий будинок перебуває у спільній частковій власності сторін (по 1/2 частці у кожного). Будинок утримує та ремонтує лише позивачка. Відповідач у будинку не проживає впродовж 16 років, витрат на його утримання не несе, забезпечений іншим житлом, а тому припинення його права на частку будинку не завдасть йому істотної шкоди. Спільне володіння та користування майном є неможливим.
З огляду на неможливість спільного володіння і користування будинком, наявність між сторонами неприязних відносин, забезпечення відповідача іншим житлом та внесення позивачкою на депозитний рахунок суду вартості 1/2 частки спірного будинку, просить припинити право власності відповідача на належну йому частку у спільному майні з одночасним визнанням права власності на неї за позивачкою.
Ухвалою судді від 02.01.2025 відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 20.03.2025 прийнято зустрічну позовну заяву представника ОСОБА_1 адвоката Моленя Ростислава Богдановича до ОСОБА_2 про припинення права власності до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення. Позови об`єднано в одне провадження та присвоєно об`єднаній справі єдиний номер 607/24367/24 (провадження номер 2/607/1345/2025).
У відзиві на зустрічний позов ОСОБА_2 просить відмовити у його задоволенні. Позбавлення права власності на частку завдасть йому істотної шкоди. Він не має іншого житла і має намір користуватись правом власності і проживати в спірному будинку.
У відповіді на відзив на зустрічний позов представник ОСОБА_1 адвокат Молень Р.Б. зазначив, що відповідач не довів належними доказами істотність можливої заподіяної йому шкоди, внаслідок припинення права власності на 1/2 частку майна. Спірним майном відповідач не користується впродовж тривалого часу та має зареєстроване місце проживання за іншою адресою.
Ухвалою суду від 01.05.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Ухвалою суду від 30.12.2025 закрито провадження у цивільній справі за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням на підставі п. 2 ч. 1 статті 255 ЦПК України, у зв`язку із відсутністю предмета спору.
Після постановлення судом ухвали про закриття провадження за первісним позовом, сторони в судове засідання 30.12.2025 для завершення розгляду зустрічного позову не з`явились. Представник позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 подав до суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_2 подав заяву про розгляд справи без його участі, щодо задоволення позову заперечує. 
У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, здійснює розгляд справи без участі сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. 
Дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову належить відмовити, керуючись такими міркуваннями.
У період з 29.09.1996 по 25.11.2009 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 видане 29.09.1996; свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 видане 25.11.2009).
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 14.03.2002, посвідченого приватним нотаріусом Василишин С.Й. та зареєстрованим в реєстрі за № 1156, ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_1 купила житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , загальною площею 46,5 кв.м, житловою 37,2 кв.м та надвірні будівлі хлів з підвалом під літ. «Б», кам. хлів під літерою «В» та дерев`яна огорожа.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20.01.2011 у справі №2-9469/10 за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 .
У відповідь на звернення ОСОБА_1 щодо погроз фізичною розправою зі сторони ОСОБА_2 , Тернопільський РВ УМВСУ в Тернопільській області повідомив (лист №8/289 від 11.01.2012), що в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_2 відмовлено, оскільки в діях останнього відсутній склад злочину, передбаченого ст.ст. 122, 129, 296 КК України. ОСОБА_2 притягнуто до відповідальності за ст.173 КУпАП.
Згідно з довідкою Тернопільського РВ УМВСУ в Тернопільській області, від ОСОБА_1 20.03.2009, 03.07.2009, 31.08.2009, 02.09.2009, 06.11.2009, 27.09.2010 надходили звернення стосовно того, що ОСОБА_2 за місцем спільного проживання в АДРЕСА_1 , погрожував їй фізичною розправою, наніс незначні тілесні ушкодження.
Впродовж 2020 - 2024 років ОСОБА_1 здійснювала купівлю будівельних матеріалів, меблів, побутової техніки, сантехніки, що підтверджується відповідними видатковими накладними.
В ході судового розгляду було допитано свідків.
Так, ОСОБА_5 пояснив, що він є сином сторін. У 2009 році він був очевидцем того, як його батько ОСОБА_2 бив маму ОСОБА_1 . У тому ж році ОСОБА_2 виїхав з будинку по АДРЕСА_1 . У 2011 році ОСОБА_2 вибив двері у будинок. Стверджує, що ОСОБА_2 може безперешкодно потрапити в будинок.
ОСОБА_6 пояснила, що вона живе у тому ж селі, що і ОСОБА_1 . Була очевидцем того, як сторони конфліктували.
ОСОБА_7 пояснила, що вона є сусідкою сторін. На даний момент живе біля ОСОБА_2 , який проживає по АДРЕСА_2 . Бачила, як сторони часто сварились.
ОСОБА_8 пояснив, що він є товаришем ОСОБА_2 та знайомий з ним близько чотирьох років. Два роки тому він поїхав з ОСОБА_2 до с. Товстолуг. Тоді ОСОБА_2 стукав у двері, але ніхто не відчинив. Однак, з вікна виглядала невідома йому жінка.
ОСОБА_9 пояснила, що вона є сусідкою сторін. Їй відомо, що сторони перебували у стосунках з 2000 року і проживали разом кілька років.
Статтею 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України).
Згідно з ч. 1, 2 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.
Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ч. 2 ст. 365 ЦК України).
Отже, суд вправі (не зобов`язаний) припинити право відповідача на частку у спільному майні, у разі доведення позивачем існування однієї із передбачених пунктами 1 – 3 ч. 1 статті 365 ЦК України обставин, при умові, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
З огляду на вказані у ч. 1 статті 365 ЦК України умови для припинення права власності на частку у спільному майні, позивач, в якості підстави позову, вказує на те, що спільне володіння і користування майном є неможливим (п. 3 ч. 1 статті 365 ЦК України) і таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співласника (відповідача) (п. 4 ч. 1 статті 365 ЦК України).
Судом встановлено, що сторони по справі є співвласниками спірного житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Кожен з них має по 1/2 частці у спільному майні. 
Доказів належності відповідачу на праві власності іншого житла в матеріалах справи немає. 
Отже, за таких обставин, частка у спільному майні, на переконання суду, є для відповідача значною. Ця обставина, окрім того, що суперечить пункту 1 ч. 1 статті 365 ЦК України, також вказує на те, що припинення права відповідача на цю частку завдасть істотної шкоди його інтересам. 
Враховуючи те, що припинення права відповідача на частку спільного майна завдасть істотної шкоди його інтересам, наявність чи відсутність інших передбачених пунктами 1 – 3 ч. 1 статті 365 ЦК України, зокрема неможливість спільного володіння і користування майном, не мають правового значення.
Суд відхиляє аргумент позивача щодо забезпеченості відповідача житлом, так як він впродовж багатьох років проживає за іншою адресою ( АДРЕСА_2 ), так як вже було зазначено вище, на зміст права власності не впливає місце проживання власника (ч. 2 статті 317 ЦК України).
Також, суд враховує позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, яка викладена у постанові від 21.07.2021 у справі №736/659/19, згідно з якою: «Неможливість виділення частки в натурі в окреме жиле приміщення та неприязні відносини між співвласниками не є безумовними підставами для примусового припинення права власності на частину належного особі майна, якщо таке припинення завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї».
Посилання позивача на те, що вона самостійно несе витрати на утримання житлового будинку також не можуть бути підставою для задоволення позову. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.
Тобто, той із співвласників, який сплатив кошти за послуги, спрямовані на утримання спільного майна, в подальшому може пред`явити іншому із співвласників вимогу про стягнення в порядку регресу коштів, сплачених на утримання майна відповідно до його частки в спільному майні.
Суд наголошує, що статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).
Таким чином, оскільки позивачем не доведено наявність умов, передбачених ч. 1 ст. 365 ЦК України, за наявності яких суд був би вправі припинити право відповідача на частку у спільному майні, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до матеріалів справи позивач ОСОБА_1 внесла на депозитний рахунок суду вартість частки у спільному майні в розмірі 35285,50 грн.
Оскільки у задоволенні позовної вимоги про припинення права відповідача на частку у спільному майні відмовлено, внесені на депозитний рахунок кошти слід повернути позивачу.
У задоволенні позовної вимоги про визнання за позивачем права власності на цілий житловий будинок також належить відмовити, так як ця позовна вимога є похідною від позовної вимоги про припинення права відповідача на частку у цьому майні, у задоволенні якої суд відмовив. 
Так як у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, судові витрати позивачу не відшкодовуються.
Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 81, 263, 265, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:
У задоволенні позову відмовити.
Повернути ОСОБА_1 з депозитного рахунку ТУ ДСАУ в Тернопільській області 35285,50 грн, внесених згідно із квитанцією АТ «Приватбанк» №9382-7438-0090-7819 від 24.06.2025.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Тернопільського апеляційного суду у 30-денний строк з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_3 , місце проживання – АДРЕСА_3 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_4 , місце проживання – АДРЕСА_4 .

Повний текст рішення складено 09.01.2026.

Головуючий суддя	П. Я. Стельмащук