ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/781/24  Номер провадження 22-ц/814/1238/26	Головуючий у 1-й інстанції Кузіна Ж. В.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді – доповідача Дорош А. І.
Суддів: Лобова О. А., Триголова В. М.
при секретарі: Коротун І. В. 
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 
представник відповідача – адвокат Нікітенко Д.Ю.

переглянувши у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Милорадович» 

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 15 жовтня 2025 року, ухвалене суддею Кузіною Ж. В., повний текст рішення складений – 20 жовтня 2025 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Милорадович» про стягнення несплаченої орендної плати, -

В С Т А Н О В И В:

06.02.2024 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСББ «Милорадович» про стягнення несплаченої орендної плати, в якому просив суд стягнути з ОСББ «Милорадович» на користь ОСОБА_1 суму несплаченої орендної плати за користування земельними ділянками у розмірі 138 806,85 грн; судові витрати, понесені ОСОБА_1 , покласти на ОСББ «Милорадович» (т.1 а.с. 1-7).

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 в минулому був власником двох земельних ділянок та на даний час є власником третьої земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: земельна ділянка площею 0,0995 га, кадастровий номер 5310136400:09:005:006, дата виникнення права власності - 11.12.2020 відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №23701 2106 від 15.12.2020, дата припинення права власності - 08.05.2023 відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08.05.2023, посвідченого приватним нотаріусом Гризуновою О.В. та зареєстрованого в реєстрі за №864; земельна ділянка площею 0,1369 га, кадастровий номер 5310136400:09:005:0008, дата виникнення права власності - 11.12.2020 відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №237026536 від 15.12.2020, дата припинення права власності - 07.07.2023 відповідно до договорів купівлі-продажу часток земельної ділянки від 07.07.2023, посвідчених приватним нотаріусом Набокою Ю.В. та зареєстрованих в реєстрі за №№1903, 1906, 1909, 1912, 1915, 1918, 1922, 1929, 1939, 1945, 1949; земельна ділянка площею 0,2634 га, кадастровий номер 5310136400:09:005:0007, дата виникнення права власності - 11.12.2020 відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №237020534 від 15.12.2020. Ці земельні ділянки утворилися в результаті поділу земельної ділянки 5310136400:09:005:0280 за адресою: АДРЕСА_1 , та на них розташований багатоквартирний житловий будинок та його прибудинкова територія. Позивач звертався до відповідача з пропозиціями укласти договір оренди, проте такий договір укладений не був.

06.08.2025 до Київського районного суду м. Полтави надійшла заява ОСОБА_1 про збільшення розміру позовних вимог, в якій просив стягнути з ОСББ «Милорадович» на користь ОСОБА_1 кошти за користування земельними ділянками без правових підстав у загальному розмірі 187 294,74 грн; стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати, що складаються зі сплаченого судового збору у загальному розмірі 1775,97 та попередньо визначених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн (т.1 а.с. 192-193).

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 15 жовтня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Милорадович» про стягнення несплаченої орендної плати - задоволено.
Стягнуто з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Милорадович» на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 187 294,74 грн, 1775,97 грн судового збору, а всього 189 070,71 грн. 

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач ОСББ «Милорадович», діяльність якого, серед іншого, полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, не уклавши відповідних договорів оренди з її власником та не здійснивши державної реєстрації такого права, фактично користується цією земельною ділянкою без достатньої правової підстави. Отже, предметом позову є стягнення з відповідача коштів за фактичне користування земельною ділянкою, на якій розташований багатоквартирний житловий будинок та прибудинкова територія за адресою: АДРЕСА_1 . Єдиною формою здійснення плати за користування спірною земельною ділянкою для ОСББ «Милорадович» як землекористувача могла бути орендна плата. Таким чином, розмір безпідставно збережених коштів за користування спірною земельною ділянкою має визначатися як розмір неодержаної орендної плати за землю. У суду першої інстанції відсутні підстави для висновку, що позивачем пропущений строк позовної давності. Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню щодо стягнення з відповідача ОСББ «Милорадович» на користь позивача ОСОБА_1 коштів несплаченої орендної плати у розмірі 187 294,74 грн. 

В апеляційній скарзі ОСББ «Милорадович», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСББ надало докази, що співвласники фактично користуються лише ділянкою 0007 (останні цифри кадастрового номеру), на якій розташований будинок, проходять проїзди, тротуари та сміттєвий майданчик, тобто вона є єдиною територією, необхідною для доступу до будинку. Натомість ділянки 0006 та 0008 не використовуються ОСББ, оскільки знаходяться поза межами фактичної експлуатації, співвласники не мають до них доступу, а сам будинок на них не розташований. Позивач не довів жодного доказу, який би свідчив про користування ОСББ цими ділянками чи про будь-яку їх причетність до прибудинкової території. Незважаючи на це, суд першої інстанції штучно об`єднав усі три ділянки в одну «фактичну територію», що призвело до спотворення реальних обставин справи. Для визначення обсягу можливого користування суд першої інстанції повинен був встановити межі та площу прибудинкової території, з`ясувати розташування кожної ділянки відносно будинку та дослідити рішення органу місцевого самоврядування щодо її відведення. Однак жодну з цих обставин суд першої інстанції не встановив, що свідчить про неповноту судового розгляду та є самостійною підставою для скасування рішення. Суд першої інстанції не застосував ч.1 ст. 42 ЗК України. Також ст. 382 ЦК України прямо визначає, що земельна ділянка під будинком є спільною сумісною власністю співвласників. Отже, користування земельною ділянкою співвласниками є законним і безоплатним за своєю правовою природою, а тому в жодному разі не може розглядатися як безпідставне збагачення. Суд першої інстанції не застосував спеціальні норми права, що є самостійною підставою для скасування рішення. Збитки можуть бути відшкодовані лише у разі, якщо позивач належними та допустимими доказами підтвердив втрату доходу, реальний розмір шкоди та наявність реальної можливості отримати такий дохід за звичайних умов. Позивач цього не зробив, оскільки не подав жодного документального підтвердження — а ні договорів, а ні рішень органів влади, а ні фінансових документів, що свідчили б про настання збитків або їх реальний розмір. Натомість він надав лише гіпотетичний, самостійно складений розрахунок, який не відповідає вимогам доказовості та суперечить ст. 76–78 ЦПК України щодо обов`язку доведення обставин, на які сторона посилається. Незважаючи на це, суд першої інстанції необґрунтовано визнав такий документ доказом, чим грубо порушив вимоги ст. 89 ЦПК України щодо оцінки доказів та їх належності й допустимості. Розрахунок, поданий позивачем, є недопустимим доказом, оскільки він базується на неправильно визначеній ставці у 3% замість передбаченої законом 0,01%, включає площі земельних ділянок, якими ОСББ фактично не користується, та охоплює роки, коли позивач уже не був власником спірних ділянок. Крім того, цей розрахунок містить періоди, що виходять за межі позовної давності, здійснений на сумнівних коефіцієнтах, виведених самим позивачем без будь-якого нормативного обґрунтування, не містить жодної експертизи та не має належних доказів нормативної грошової оцінки на відповідні дати. Позивач не подав жодного документального підтвердження правильності свого розрахунку. Суд першої інстанції не перевірив жодного з цих елементів, чим порушив вимоги ст. 89 ЦПК України щодо всебічної, повної та об`єктивної оцінки доказів. Позивач заявляє вимоги про стягнення коштів за періоди, коли він уже не був власником двох земельних ділянок, що прямо суперечить вимогам ст. 319, 321, 15 та 16 ЦК України, які надають право вимагати будь-які платежі виключно власнику і лише за час його володіння майном. Факт того, що ділянка 0006 була відчужена 08.05.2023, а ділянка 0008 — 07.07.2023, повністю виключає можливість стягнення з відповідача будь-яких сум після цих дат. Незважаючи на це, позивач вимагає орендну плату навіть за 2024–2025, тобто за час, коли він не мав жодного правового зв`язку з майном і не міг зазнавати жодних втрат. ОСББ є неприбутковою організацією, яка за своїм статутом не може отримувати доходи, формувати прибуток чи мати економічну вигоду, оскільки всі внески співвласників використовуються виключно для утримання та експлуатації будинку. За таких умов ОСББ не здатне збагачуватися у розумінні ст.1212 ЦК України, а будь-які кошти, що надходять, не є а ні прибутком, а ні вигодою, а ні заощадженням. Відповідно, у діях ОСББ відсутній склад збереження майна або безпідставного збагачення, що повністю виключає можливість застосування кондикційних норм. Суд першої інстанції також безпідставно проігнорував факт, що не позивач, а орган місцевого самоврядування є єдиним суб`єктом, уповноваженим передавати земельні ділянки у користування чи власність об`єднанням співвласників багатоквартирних будинків. ОСББ, у свою чергу, не володіє жодними повноваженнями щодо самостійного оформлення прав на землю і не може бути визнане стороною, яка зобов`язана була укласти договір оренди або вносити орендну плату. Такий підхід повністю суперечить положенням ст. 42 Земельного кодексу України та спеціальному правовому режиму земель під багатоквартирними будинками. Суд першої інстанції фактично переклав на ОСББ функції органу місцевого самоврядування, які воно не може виконувати в силу прямої норми закону. Також суд першої інстанції не врахував, що позивач сам протягом тривалого періоду не здійснював оплату земельного податку, не оформлював сервітут, не ініціював процедуру зміни цільового призначення, не звертався до ради і таким чином не виконував власні обов`язки власника, а тому не може покладати на ОСББ плату, яка законом не передбачена. Суд першої інстанції не встановив суб`єкта права на земельну ділянку, оскільки після поділу її правовий статус, межі та порядок використання не були визначені органами місцевого самоврядування, що робить неможливим визначення прав та обов`язків ОСББ у межах цієї ділянки. У такій ситуації застосування ст.1212 ЦК є неможливим. Крім того, суд першої інстанції не врахував, що позивач не довів наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСББ та будь-якими своїми втратами. Іншими словами, навіть якби користування мало місце (що не доведено), позивач не довів, що він зазнав збитків саме з цієї причини. Це також є підставою для відмови у позові. Також суд першої інстанції безпідставно не застосував норми про позовну давність, хоча позов подано 06.02.2024, і позивач міг вимагати стягнення лише за період після 06.02.2021. 

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, за позивачем ОСОБА_2 20.07.2020 було зареєстровано право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 5310136400:09:005:0280, за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку, яка у послідуючому була розділена на три земельні ділянки без зміни цільового призначення з кадастровими номерами: 5310136400:09:005:006, 5310136400:09:005:007, 5310136400:09:005:008 (т.1 а.с. 65-66).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 11.12.2020 за позивачем ОСОБА_1 зареєстровано право власності на зазначені три земельні ділянки (т.1 а.с. 9-29).

У послідуючому, позивач ОСОБА_1 відчужив на користь інших осіб належні йому земельні ділянки, а саме з кадастровим номером 5310136400:09:005:006 - 08.05.2023, з кадастровим номером 5310136400:09:005:008 – 07.07.2023, що підтверджується дослідженими у судовому засіданні договорами купівлі-продажу, які посвідчені приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гризуновою О.В. (т.1 а.с. 97-144).

Отже, нотаріус, посвідчуючи вказані договори купівлі-продажу, здійснив державну реєстрацію прав власності за набувачами.

У суді першої інстанції стороною відповідача не спростовано належними доказами та обставина, що на зазначених земельних ділянках розташований багатоквартирний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та прибудинкова територія. Посилання щодо не використання ОСББ «Милорадович» земельних ділянок з кадастровими номерами 5310136400:09:005:006 та 5310136400:09:005:008 є недоведеними.

Також у судовому засіданні встановлено, що позивач звертався на адресу відповідача щодо укладення договору оренди, проте на час розгляду справи такий договір не укладений (т.1 а.с. 86-90).

Відповідно до Витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, що датована груднем 2020 (т.1 а.с. 30-32), нормативна грошова оцінка земельної ділянки:
5310136400:09:005:006 складає 259 137,80 грн;
5310136400:09:005:007 – 685 998,96 грн;
5310136400:09:005:008 – 356 542,36 грн.

Відповідно до Витягу №НВ-5300607942023 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, що датовані липнем 2023 (т.1 а.с. 33-35), нормативна грошова оцінка земельної ділянки:
5310136400:09:005:006 складає 370 746,95 грн;
5310136400:09:005:007 – 981 454,74 грн;
5310136400:09:005:008 – 510 103,09 грн.

Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки є належним та допустимим доказом, який підтверджує дані про нормативну грошову оцінку земельної ділянки.

На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем надано розрахунок несплаченої відповідачем орендної плати за дві земельні ділянки з кадастровими номерами 5310136400:09:005:006, площею 0,0995 га, за період з 11.12.2020 по 08.05.2023 та 5310136400:09:005:008, площею 0,1369 га, за період з 11.12.2020 по 07.07.2023 (за час, коли вони перебували у його власності), за земельну ділянку з кадастровим номером 5310136400:09:005:007, площею 0,2634 га, за період з 10.12.2020 по 05.08.2025 та за земельну ділянку з кадастровим номером 5310136400:09:005:0280, площею 4998 м2 за період з 20.07.2020 по 10.12.2020 (земельна ділянка, що була до розподілу), враховуючи їх площу, нормативну грошову оцінку, 3% ставку орендної плати, на загальну суму 187 294,74 грн (т.1 а.с. 5, 194).

Зазначені розрахунки відповідачем не спростовані, будь-якого контррозрахунку суду не надано.

Норми права, які застосував суд першої інстанції при вирішенні спору.

Спірні правовідносини регулюються положеннями ЗК України, ЦК України, Закону України «Про оренду землі», Закону України «Про оцінку земель».

У частині першій статті 79 ЗК України передбачено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

У статті 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Верховний Суд у постановах від 29.01.2019 у справі №922/536/18, від 13.10.2021 у справі №175/833/19 вказав, що з моменту виникнення права власності на нерухоме майно у власника виникає обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку.

Таким чином, саме власник нерухомого майна зобов`язаний ініціювати процес оформлення прав на земельну ділянку.

Відповідно до частин першої та другої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебуваютьу власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Згідно з частиною шостою статті 120 ЗК України укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

Незважаючи на те, що нежитлові будівлі не можуть бути відокремлені від земельних ділянок, на яких вони розташовані, вказаними положеннями закону було врегульовано правовий режим нерухомого майна і правовий режим земельних ділянок, на яких воно розташовано, а отже, користувач земельної ділянки зобов`язаний сплачувати за користування нею певну плату, що відповідає положенням статті 206 ЗК України та оформити право користування земельною ділянкою.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Згідно з частиною першою статті 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).

Положення глави 83 ЦК України застосовуються, зокрема, до вимог про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (пункт 4 частини третьої статті 1212 ЦК України).

За змістом статті 1212 ЦК України передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, - яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі від початку правовідношення, - та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Якщо тлумачити приписи статті 1212 ЦК України телеологічно, тобто згідно з їхніми цілями, то до випадків безпідставного набуття та збереження майна належить також збереження особою без достатніх правових підстав у себе виплати, яку вона відповідно до закону мала віддати (перерахувати) іншій особі згідно з покладеним на неї за законом обов`язком (зменшення обов`язку).

Аналогічні за змістом правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 12.10.2021 у справі №910/17324/19, провадження №12-12 гс 21, від 09.11.2021 у справі №9051680/20, провадження №12-48 гс 21.

Згідно статті 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі - об`єднання) - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна;

Згідно з пунктом в) частини першої статті 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.

Відповідно до статті 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Згідно з частиною другою статті 21 Закону України «Про оренду землі» розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 287.1 статті 287 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

У пункті 289.1 статті 289 ПК України передбачено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 13 Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться відповідно до державних стандартів, норм, правил, а також інших нормативно-правових актів на землях усіх категорій та форм власності.

Розрахунок нормативно грошової оцінки земельної ділянки здійснюється відповідно до Методики нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.1995 №213.

Згідно з частиною другою статті 20 Закону України «Про оцінку земель» дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про оцінку земель» витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Як роз`яснено у п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №369/6892/15-ц (провадження №14-96цс18) зазначено, що стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи є порушеним право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.

Подібні за змістом висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі №367/6105/16-ц (провадження №14-381цс18) та від 07.11.2018 у справі №575/476/16-ц (провадження №14-306 цс 18).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Разом з тим, законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» №540-ІХ від 30.03.2020, який набрав чинності 02.04.2020, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 12, згідно якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681,728, 786, 1293 цього Кодексу строки продовжуються на строк дії такого карантину.

А тому, саме з цієї дати (02.04.2020) строк позовної давності продовжувався у зв`язку із введенням на території України карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 з 24 години 00 хвилин 30.06.202 на всій території України відмінено карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Таким чином, карантин на території України було встановлено безперервно по 30.06.2023.

Разом з цим, відповідно Закону України №2120-IX від 15.03.2022 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 19, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257, 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022, який неодноразово було продовжено та який діє дотепер.

З 17.03.2022 набрав чинності пункт 18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, яким передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного спору є стягнення з ОСББ «Милорадович» на користь ОСОБА_1 коштів за користування земельними ділянками з кадастровими номерами 5310136400:09:005:006, площею 0,0995 га, за період з 11.12.2020 по 08.05.2023 та 5310136400:09:005:008, площею 0,1369 га, за період з 11.12.2020 по 07.07.2023 (за час перебування у його власності), за земельну ділянку з кадастровим номером 5310136400:09:005:007, площею 0,2634 га, за період з 10.12.2020 по 05.08.2025 та за земельну ділянку з кадастровим номером 5310136400:09:005:0280, площею 4998 м2 за період з 20.07.2020 по 10.12.2020 (земельна ділянка, що була до розподілу), враховуючи їх площу, нормативну грошову оцінку, 3% ставку орендної плати, за користування без достатніх правових підстав, у загальному розмірі 187 294,74 грн.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно зі статтею 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до статті 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, а також застосування передбачених законом способів захисту прав.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У главах 82 і 83 ЦК України визначено, що для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Водночас для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути лише майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість цього майна.

До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень частини першої статті 1212 ЦК України.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц (провадження №14-77цс18) та від 20.09.2018 у справі №925/230/17 (провадження №12-188гс18).

Частиною першою статті 93 і статтею 125 ЗК України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини першої статті 96 ЗК України).

Принцип платного використання землі також передбачено статтею 206 ЗК України, за змістом якої використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 4 Податкового кодексу України).

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Отже, законодавець розмежовує поняття «земельний податок» та «орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності» залежно від правових підстав передання прав землекористування такими ділянками.

Водночас згідно зі статтями 122-124 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Особи, які отримують земельну ділянку комунальної власності в користування за договором оренди (договором купівлі-продажу права оренди), зобов`язані сплачувати за неї орендну плату. Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди, як це передбачено частиною першою статті 21 Закону України «Про оренду землі».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 у справі №200/606/18 зазначила, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давнього Риму (лат. superficiessolocedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

Звідси власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 15.12.2021 у справі №924/856/20.

Як встановлено судом першої інстанції, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, за позивачем ОСОБА_2 20.07.2020 було зареєстровано право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 5310136400:09:005:0280, за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку, яка у послідуючому була розділена на три земельні ділянки без зміни цільового призначення з кадастровими номерами: 5310136400:09:005:006, 5310136400:09:005:007, 5310136400:09:005:008 (т.1 а.с. 65-66).

Аналіз вищезазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що після створення ОСББ «Милорадович» 22.09.2017 (т.1 а.с. 165), у відповідача виникло право користування земельною ділянкою, на якій розташований багатоквартирний будинок.

Таким чином, положення глави 15, статей 120, 125 ЗК України, статті 1212 ЦК України дають підстави вважати, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, ураховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, особа яка придбала такий об`єкт стає фактичним користувачем тієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна розташований, а відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформлення прав на цю ділянку (без укладення договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16 (провадження №14-77цс18), від 20.11.2018 у справі №922/3412/17 (провадження №12-182гс18), від 13.02.2019 у справі №320/5877/17 (провадження №14-32цс19), у постановах Верховного Суду від 14.01.2019 у справі №912/1188/17, від 21.01.2019 у справі №902/794/17, від 04.02.2019 у справі №922/3409/17, від 12.03.2019 у справі №916/2948/17, від 16.11.2022 у справі №922/519/20. Судова практика у подібних правовідносинах є сталою.

Отже, фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень частини першої статті 1212 ЦК України.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташовано. При цьому до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, такі кошти є безпідставно збереженими.

Безпідставне набуття відповідачем спірної земельної ділянки у зазначений у позові період не є результатом протиправного діяння, а є наслідком законних дій, а саме набуття відповідачем у власність будівлі, яка безпосередньо пов`язані із земельною ділянкою.

У справі, що переглядається, встановлено, що ОСББ «Милорадович» є фактичним користувачем земельних ділянок, на яких розташований об`єкт нерухомого майна: багатоквартирний будинок за адресою: АДРЕСА_1 , тому у відповідача виник обов`язок належно оформити правовідносини щодо користування земельними ділянками (укласти відповідний договір та оформити речові права на земельні ділянки), а також обов`язок сплачувати за користування земельними ділянками, на яких розміщено нерухоме майно.

Отже, судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідач ОСББ «Милорадович» користується нерухомим майном, тобто використовував спірні земельні ділянки з кадастровими номерами 5310136400:09:005:006, площею 0,0995 га, у період з 11.12.2020 по 08.05.2023 та 5310136400:09:005:008, площею 0,1369 га, у період з 11.12.2020 по 07.07.2023 (за час перебування у власності позивача), земельну ділянку з кадастровим номером 5310136400:09:005:007, площею 0,2634 га, у період з 10.12.2020 по 05.08.2025 та земельну ділянку з кадастровим номером 5310136400:09:005:0280, площею 4998 м2, у період з 20.07.2020 по 10.12.2020 (земельна ділянка, що була до розподілу), доказів набуття у власність чи укладення договору оренди вказаних земельних ділянок, матеріали справи не містять.

Таким чином, встановивши, що відповідач ОСББ «Милорадович» у період з 11.12.2020 по 05.08.2025 користувався земельними ділянками, на яких розташований вказаний об`єкт нерухомого майна, за відсутності оформленого згідно з вимогами чинного законодавства права користування ними, не сплачуючи коштів за їх використання, колегія суддів вважає, що ОСББ «Милорадович» є фактичним користувачем спірних земельних ділянок, який без достатньої правової підстави за рахунок позивача - власника земельних ділянок зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування ними, тому зобов`язаний сплатити ці кошти власникові земельних ділянок на підставі положень частини першої статті 1212 ЦК України.

Щодо розрахунку безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати із застосуванням 3% ставки річної орендної плати, то колегія зазначає наступне.

По справі вбачається, що відповідно до Витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, що датована груднем 2020 (т.1 а.с. 30-32), нормативна грошова оцінка земельної ділянки: 5310136400:09:005:006 складає 259 137,80 грн; 5310136400:09:005:007 – 685 998,96 грн; 5310136400:09:005:008 – 356 542,36 грн. Відповідно до Витягу №НВ-5300607942023 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, що датовані липнем 2023 (т.1 а.с. 33-35), нормативна грошова оцінка земельної ділянки: 5310136400:09:005:006 складає 370 746,95 грн; 5310136400:09:005:007 – 981 454,74 грн; 5310136400:09:005:008 – 510 103,09 грн.

Згідно консультативного висновку ПП «Центр незалежної оцінки та експертизи» щодо рівня ринкових ставок орендної плати за земельні ділянки для будівництва та обслуговування багатоквартирних житлових будинків в Полтавській області від 17.10.2023 встановлено, що рівень ринкових ставок річної орендної плати за земельні ділянки, призначені для будівництва та обслуговування багатоквартирних житлових будинків в Полтавській області за період 2020-2023 у відсотках до нормативної грошової оцінки ділянок складають: від 3,12% до 15,58% із середнім значенням 7,42% (т.1 а.с. 77-85).

Відповідно до розрахунку несплаченої орендної плати за дві земельні ділянки з кадастровими номерами 5310136400:09:005:006, площею 0,0995 га, за період з 11.12.2020 по 08.05.2023 та 5310136400:09:005:008, площею 0,1369 га, за період з 11.12.2020 по 07.07.2023 (за час, коли вони перебували у власності ОСОБА_1 ), за земельну ділянку з кадастровим номером 5310136400:09:005:007, площею 0,2634 га, за період з 10.12.2020 по 05.08.2025 та за земельну ділянку з кадастровим номером 5310136400:09:005:0280, площею 4998 м2, за період з 20.07.2020 по 10.12.2020 (земельна ділянка, що була до розподілу), становить 187 294,74 грн (т.1 а.с. 5, 194).

Таким чином, розмір збережених ОСББ «Милорадович» коштів від безпідставно набутого майна, який підлягає відшкодуванню, розрахований позивачем, виходячи з площ земельних ділянок, нормативної грошової оцінки землі, ставки річної орендної плати, який складає загалом 187 294,74 грн, є обґрунтованим та арифметично правильним.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, щовідповідач ОСББ «Милорадович», діяльність якого, серед іншого, полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, не уклавши відповідних договорів оренди з її власником та не здійснивши державної реєстрації такого права, фактично користується цими земельними ділянками без достатньої правової підстави.

Доводи апеляційної скарги про те, що розрахунок, наданий позивачем, є недопустимим доказом, оскільки він базується на неправильно визначеній ставці у 3% замість передбаченої законом 0,01%, включає площі земельних ділянок, якими ОСББ «Милорадович» фактично не користується, та охоплює роки, коли позивач уже не був власником спірних ділянок, то ці доводи є безпідставними, оскільки розрахунок здійснено з урахуванням площ земельних ділянок, нормативої грошової оцінки, 3% ставки орендної плати, яка визначена на мінімальному рівні від середнього значення по Полтавській області, та в межах періоду, коли ці ділянки були у його власності. Вказані розрахунки ОСББ «Милорадович» не спростовані, свого контррозрахунку відповідачем ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції надано не було.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач вимагає орендну плату навіть за 2024–2025, тобто за час, коли він не мав жодного правового зв`язку з майном і не міг зазнавати жодних втрат, то ці доводи спростовуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач протягом тривалого періоду не здійснював оплату земельного податку, не оформлював сервітут, не ініціював процедуру зміни цільового призначення, не звертався до ради і таким чином не виконував власні обов`язки власника, то ці доводи не підтверджені належними та допустимим доказами, є припущеннями сторони відповідача та виходять за предмет пред`явленого позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не застосував норми про позовну давність, хоча позов подано 06.02.2024, і позивач міг вимагати стягнення лише за період після 06.02.2021,то апеляційний суд у складі колегії суддів їх відхиляє, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи є порушеним право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.

Колегія суддів враховує, що пунктом 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, який набрав чинності з 02.04.2020, визначено, що під час дії карантину, встановленого КМУ, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, який скасовано на всій території України з 01.07.2023.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України №64/2022 з 24.02.2022 на території України введено воєнний стан, який триває і на час вирішення цього спору.

Законом України № 2120-ІХ від 15.03.2022, який набрав чинності 17.03.2022, розділ ЦК України «Прикінцеві та перехідні положення» доповнено п. 19, відповідно до якого у період дії воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього кодексу продовжуються на строк його дії.

З врахування викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права, з додержанням норм процесуального права і підстав для його скасування у межах доводів апеляційної скарги немає.

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу та не дають підстав для скасування судового рішення, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Отже, доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд у складі колегії суддів не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381, 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Милорадович» – залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 15 жовтня 2025 року - залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Повний текст постанови складено 04 лютого 2026 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов