ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 лютого 2026 р.	Справа № 440/6099/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Перцової Т.С. , Макаренко Я.М. ,
за участю секретаря судового засідання Кругляк М.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Кременчуцької міської ради Полтавської області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.10.2025 (суддя: Н.Ю. Алєксєєва, м. Полтава) року по справі № 440/6099/25
за позовом Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області 
до  Кременчуцької міської ради Полтавської області   
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Кременчуцька окружна прокуратура Полтавської області (далі по тексту – позивач) звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Кременчуцької міської ради Полтавської області (далі по тексту – відповідач), в якому просить суд: 
- визнати протиправною бездіяльність Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області щодо невзяття на облік безхазяйного майна, а саме сховища №60333, яке знаходиться за адресою: Полтавська область, Кременчуцький район, місто Кременчук, вулиця Сумська, 65/17;
- зобов`язати Кременчуцьку міську раду Кременчуцького району Полтавської області вчинити дії, спрямовані на взяття на облік безхазяйного майна шляхом: проведення технічної інвентаризації сховища № 60333, у встановленому законодавством порядку з внесенням відомостей про це до Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва та присвоєнням цьому об`єкту відповідного ідентифікатора в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва як на об`єкт нерухомого майна; звернення до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, із заявою про взяття на облік безхазяйного майна – захисної споруди цивільного захисту, та розміщення оголошення про взяття на облік безхазяйної нерухомої речі – захисної споруди цивільного захисту у друкованих засобах масової інформації.
В обґрунтування вимог адміністративного позову зазначив, що сховище № 60333 має ознаки безхазяйності, а відповідачем протягом тривалого часу не здійснено належних дій, спрямованих на оформлення та державну реєстрацію права власності на сховище № 60333, зокрема, Кременчуцька міська рада не звернулась до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, з заявою про взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, чим допущено протиправну бездіяльність.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 20.10.2025 по справі № 440/6099/25 адміністративний позов Кременчуцької окружної прокуратури (проспект Свободи, 4-а, м. Кременчук, Кременчуцький район, Полтавська область, 39600, код ЄДРПОУ 0291006023) до Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області (площа Перемоги, 2, м. Кременчук, Полтавська область, 39600, код ЄДРПОУ 24388300) про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області щодо вчинення дій, спрямованих на визнання споруди цивільного захисту – сховище № 60333, за адресою: Полтавська область, Кременчуцький район, місто Кременчук, вулиця Сумська, 65/17, безхазяйним майном.
Зобов`язано Кременчуцьку міську раду Кременчуцького району Полтавської області вчинити дії, спрямовані на взяття на облік безхазяйного майна шляхом: проведення технічної інвентаризації сховища № 60333 (адреса: Полтавська область, Кременчуцький район, місто Кременчук, вулиця Сумська, 65/17), у встановленому законодавством порядку з внесенням відомостей про це до Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва та присвоєнням цьому об`єкту відповідного ідентифікатора в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва як на об`єкт нерухомого майна; звернення до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, із заявою про взяття на облік безхазяйного майна – захисної споруди цивільного захисту, та розміщення оголошення про взяття на облік безхазяйної нерухомої речі – захисної споруди цивільного захисту у друкованих засобах масової інформації.
Відповідач, не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин у справі та порушення норм процесуального та матеріального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.10.2025 по справі № 440/6099/25 скасувати.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, з викладених підстав, вказує, що суд дійшов помилкового висновку щодо того, що у даному випадку наявний як державний, так і суспільний інтерес, що є підставою для представництва прокурором інтересів держави. Зазначає, що прокурором при подачі відповідного позову не визначено профільного органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, які повинні самостійно звертатися до суду та чиї права порушено саме бездіяльністю Кременчуцької міської ради. 
Вказує, що, згідно з перевіркою (обстеженням) об`єктів фонду захисних споруд цивільного захисту, визначено стан готовності укриття № 60333, розташованого за адресою м. Кременчук, вул. Сумська, 65/17, як «обмежено готове», балансоутримувач захисної споруди - ТОВ «БІЗНЕС ЦЕНТР ПАРУС», код ЄДРПОУ 42952183, що підтверджено актом оцінки від 25.10.2024. На законодавчому рівні встановлено, що керівники підприємств, установ та організацій, незалежно від форм власності та господарювання, на балансі яких знаходяться захисні споруди, забезпечують їх належний технічних стан і готовність до укриття населення. Також, вказує, що на даний час підстав для передачі протирадіаційного укриття до комунальної власності немає, вказане є протиправним та недоцільним, оскільки цей об`єкт знаходиться на території приватного підприємства.
Позивач, у надісланому відзиві на апеляційну скаргу, посилаючись на законність та обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення – без змін.
Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно з ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Судовим розглядом встановлено, що у акті оцінки стану готовності захисної споруди цивільного захисту від 25 жовтня 2024 року, а саме сховища № 60333, яке знаходиться за адресою: Полтавська область, Кременчуцький район, місто Кременчук, вулиця Сумська, 65/17, вказано, що дане сховище приватної форми власності, але власник встановлюється, натомість балансоутримувачем є ТОВ «БІЗНЕС ЦЕНТР ПАРУС».
Додатком 1 до протоколу засідання комісії з питань подальшого використання захисних споруд цивільного захисту Кременчуцької міської територіальної громади від 04.12.2024 затверджено перелік нерухомого майна, що може бути безхазяйним, серед яких вказане і сховище № 60333. Власником/балансоутримувачем (згідно з обліковими даними) даного сховища у цьому переліку вказане ТОВ «Кремінь-кондитер».
У протоколі від 04.12.2024 комісія вирішила: провести обстеження об`єктів безхазяйного нерухомого майна, які зазначені у Переліку (додаток 1); організацію обстеження покласти на Департамент з питань цивільного захисту та оборонної роботи Кременчуцького району Полтавської області цивільного захисту та оборонної роботи Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області; за результатами обстеження цих об`єктів, які фактично не мають власника або власник невідомий, скласти акт про подальше використання сховища; на Управління міського майна Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області покладено обов`язок на підставі наданих комісією пропозицій вжити заходів щодо взяття на облік безхазяйного нерухомого майна для подальшого набуття права комунальної власності з метою використання цих споруд для укриття населення.
Вказаний протокол складений Виконавчим комітетом Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області.
За паспортом сховища (паспорт заповнений 08.09.2005), останнє належить Комунальному підприємству «Кремінь», але, відповідно до інформації, яку надала Кременчуцька окружна прокуратура Полтавської області, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, право власності на дане сховище не зареєстроване.
10.03.2025 Кременчуцькою окружною прокуратурою Полтавської області направлено до Кременчуцької міської ради лист, у якому вказано про бездіяльність останньої щодо взяття на облік безхазяйного майна та яким надано уповноваженому органу розумний строк для вжиття самостійних заходів.
14.04.2025 Кременчуцька міська рада надала відповідь на лист, у якій зазначила, що сховище № 60333 не є комунальною власністю Кременчуцької територіальної громади.
Вважаючи протиправною бездіяльність Кременчуцької міської ради щодо невжиття заходів, спрямованих на набуття права власності на безхазяйне нерухоме майно, а саме сховище № 60333, розташоване за адресою: Полтавська область, Кременчуцький район, місто Кременчук, вулиця Сумська, 65/17, прокурор звернувся до суду.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що за наявності підстав та відповідних повноважень, Кременчуцька міська рада Кременчуцького району Полтавської області, як орган місцевого самоврядування, що наділений повноваженнями, фактично не здійснила жодних юридично значимих обов`язкових дій щодо визнання споруди цивільного захисту – сховище № 60333, за адресою: Полтавська область, Кременчуцький район, місто Кременчук, вулиця Сумська, 65/17, безхазяйним майном, в тому числі шляхом звернення з заявою про взяття споруди цивільного захисту на облік до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, та розміщення оголошення про взяття безхазяйної нерухомої речі на облік у друкованих засобах масової інформації. Також, суд дійшов висновку, що, з метою уникнення загрози заподіяння шкоди інтересам держави у сфері запобігання виникнення надзвичайних ситуацій, пов`язаних з неналежним утриманням захисної споруди цивільного захисту та готовності її до використання за призначенням, саме Кременчуцька міська рада зобов`язана вживати дії, спрямовані на визначення правового статусу сховища.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Щодо наявності повноважень Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області бути суб`єктом звернення до суду у даній справі, колегія суддів зазначає наступне.
Завданням адміністративного судочинства у розумінні частини першої статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За визначенням пункту 8 частини першої статті 4 КАС України, позивачем є особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.
Суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України (частина четверта статті 5 КАС України).
Зміст наведених приписів законодавства дає підстави для висновку, що завданням адміністративного судочинства є, насамперед, захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб (кожної людини і громадянина), прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, тоді як самі суб`єкти владних повноважень наділені правом на звернення до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.
Верховний Суд неодноразово аналізував положення частини другої статті 19 Конституції України, зокрема, у постанові від 07.11.2024 у справі № 990/184/24 (пункти 58, 59) Велика Палата Верховного Суду зазначала, що вжите законодавцем формулювання «у спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.
Тобто, за висновками Великої Палати Верховного Суду у справі № 990/184/24 діяльність органів державної влади здійснюється відповідно до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, що забезпечує введення владних функцій у законні рамки.
Статтею 131-1 Конституції України на органи прокуратури покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до частини третьої статті 53 КАС України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Частина четверта цієї ж статті вказує, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Таким чином, суб`єкт владних повноважень наділений повноваженнями звертатись з позовом до суду виключно у випадках прямо передбачених законом.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постановах від 22.08.2018 у справі № 818/1735/17, від 07.09.2018 у справі № 824/2473/15, від 04.12.2019 у справі № 826/6228/18.
Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 29.11.2022 у справі № 240/401/19 дійшов таких висновків:
«69. Системне тлумачення вказаних приписів дозволяє дійти висновку, що стаття 53 КАС України вимагає вказувати в адміністративному позові, скарзі чи іншому процесуальному документі докази на підтвердження підстав заявлених позовних вимог із зазначенням, у чому саме полягає порушення інтересів держави, та обставини, що зумовили необхідність їх захисту прокурором.
Разом з тим незгода суду з наведеним в адміністративному позові на виконання частини четвертої статті 53 КАС України обґрунтуванням прокурора щодо визначеної ним підстави представництва, як і неподання прокурором доказів відсутності органів влади, які мають повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, не є підставою для залишення позову без розгляду, як помилково вважали суди у цій справі.
Аналогічна правова позиція міститься, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06. 2019 у справі № 587/430/16-ц».
Спеціальним законом, яким визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді є Закон України від 14.12.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі Закон України № 1697-VII).
Статтею 1 Закону України № 1697-VII визначено, що прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
Відповідно до частин 3, 4 статті 23 Закону України № 1697-VII прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття інтерес держави.
У Рішенні Конституційного Суду України від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття інтереси держави, висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій.
З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (пункт 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 № 3-рп/99).
Відтак, інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація інтересів держави, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 19.09.2019 у справі № 815/724/15, від 17.10.2019 у справі № 569/4123/16-а, від 05.11.2019 в справі № 804/4585/18, від 03.12.2019 в справі № 810/3164/18 та від 01.06.2022 в справі № 260/1815/21.
Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом.
Так, згідно з частиною 3 статті 23 Закону України № 1697-VII прокурор може представляти інтереси держави в суді, у разі порушення або загрози порушення її інтересів, лише у двох випадках:
1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;
2) у разі відсутності такого органу.
У справі № 925/1133/18 Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.06.2024 констатувала, що: прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо:
відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;
орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.
У пункті 43 постанові Верховного Суду від 11.08.2023 у справі № 560/10015/22 суд звернув увагу, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, та які є підставами для звернення прокурора до суду.
Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (пункт 44 постанови від 11.08.2023 у справі № 560/10015/22).
Колегія суддів зазначає, що як вбачається з матеріалів справи, 10.03.2025 Кременчуцькою окружною прокуратурою Полтавської області направлено до Кременчуцької міської ради лист, у якому вказано про бездіяльність останньої щодо взяття на облік безхазяйного майна та яким надано уповноваженому органу розумний строк для вжиття самостійних заходів.
14.04.2025 Кременчуцька міська рада надала відповідь на лист, у якій зазначила, що сховище № 60333 не є комунальною власністю Кременчуцької територіальної громади.
Згідно з протоколом засідання комісії з питань подальшого використання захисних споруд цивільного захисту Кременчуцької міської територіальної громади від 04.12.2024, вирішено обстежити безхазяйне нерухоме майно (захисні споруди цивільного захисту). В переліку, який є додатком до вищевказаного протоколу, сховище № 60333 віднесено до майна, що може бути безхазяйним.
Колегія суддів зазначає, що у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статті 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
У постанові Верховного Суду від 31.03.2021 у справі № 922/3272/18 зазначено, що захист інтересів держави в особі територіальної громади міста має здійснювати відповідна місцева рада, проте у разі, коли саме цей орган місцевого самоврядування прийняв рішення, яке є незаконним та порушує інтереси держави в особі територіальної громади міста, правомірним є звернення до суду прокурора та визначення міської ради відповідачем; іншого органу місцевого самоврядування, який би міг здійснити захист інтересів держави в особі територіальної громади міста, не існує.
Колегія суддів зазначає, що предметом даного позову є бездіяльність органу місцевого самоврядування, яка полягає у невжитті Кременчуцькою міською радою Кременчуцького району Полтавської області дій, спрямованих на набуття права власності на безхазяйне майно - захисні споруди цивільного захисту, сховище № 60333 за адресою: Полтавська область, Кременчуцький район, місто Кременчук, вулиця Сумська, 65/17.
Позивач зазначає, що в даному випадку порушення допущено самою Кременчуцькою міською радою Кременчуцького району Полтавської області, що є органом, уповноваженим здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, а тому прокурор звертається до суду самостійно відповідно до ст. 23 Закону України № 1697-VII.
Бездіяльність відповідача сприяє порушенню основних засад державної політики у сфері збереження об`єктів цивільного захисту населення та комунальної власності, що у свою чергу є порушенням загальнодержавних інтересів та відповідно до ст. 131- 1 Конституції України покладає на прокурора обов`язок представництва в суді.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що звернення прокурора до суду у порядку адміністративного судочинства у цій справі слугує меті захисту суспільного інтересу у такій важливій сфері, як забезпечення екологічної безпеки та безпеки життя та здоров`я людей, а тому прокурор, звертаючись до суду з позовом у цій справі, діяв відповідно до вимог статті 53 КАС України та частини третьої статті 23 Закону України № 1697-VII.
Посилання апелянта на рішення Верховного суду від 19.06.2025 по справі № 440/249/24 є необґрунтованим, оскільки зазначена правова позиція не є релевантною до обставин цієї справи.
Справа № 440/249/24 розглядалась за позовом заступника керівника Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Полтавській області до Колективного підприємства Трест «Кременчукнафтохімбуд» про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії про спонукання балансоутримувачів до приведення в належний стан і готовність до використання за призначенням захисних споруд цивільного захисту.
Колегія суддів зазначає, що позовні вимоги даної справи не спрямовані на приведення сховища № 60333 у готовність до експлуатації, а стосуються вчинення дій, спрямованих на набуття права власності на безхазяйне майно шляхом звернення з заявою про взяття на облік до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно.
Враховуючи зазначені законодавчі приписи та практику Верховного Суду, предмет та підстави позову, висновок суду першої інстанції про те, що прокурор у цій справі має право на звернення до суду, є обґрунтованим і законним.
Щодо повноважень органів місцевого самоврядування у сфері обліку безхазяйного нерухомого майна, суд враховує наступне.
Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-XII (далі по тексту - Закон України № 1932-XII), оборона України базується на готовності та здатності органів державної влади, усіх складових сектору безпеки і оборони України, органів місцевого самоврядування, єдиної державної системи цивільного захисту, національної економіки до переведення, при необхідності, з мирного на воєнний стан та відсічі збройній агресії, ліквідації збройного конфлікту, а також готовності населення і території держави до оборони.
За змістом статті 3 Закону України № 1932-XII, підготовка держави до оборони в мирний час, серед іншого, включає забезпечення готовності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, єдиної державної системи цивільного захисту об`єктів критичної інфраструктури до виконання завдань цивільного захисту в особливий період, зокрема у воєнний час, з урахуванням норм міжнародного гуманітарного права.
Кодекс цивільного захисту України (далі - КЦЗ України) регулює відносини, пов`язані із захистом населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій, пожеж та інших небезпечних подій, реагуванням на них, функціонуванням єдиної державної системи цивільного захисту, та визначає повноваження Кабінету Міністрів України, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі - центральні органи виконавчої влади), органів державної влади, що не входять до системи центральних органів виконавчої влади (далі - інші органи державної влади), Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, встановлює права та обов`язки громадян України, іноземців та осіб без громадянства, підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності (далі - суб`єкти господарювання), а також інших юридичних осіб (стаття 1 цього Кодексу).
В силу пункту 14 частини першої статті 2 КЦЗ України, захисні споруди цивільного захисту - інженерні споруди, призначені для захисту населення від впливу небезпечних факторів, що виникають внаслідок надзвичайних ситуацій, воєнних дій або терористичних актів.
Цивільним захистом, згідно зі статтею 4 КЦЗ України, є комплекс заходів, які реалізуються на території України в мирний час та в особливий період і спрямовані на захист населення, територій, навколишнього природного середовища, майна, матеріальних і культурних цінностей від надзвичайних ситуацій та інших небезпечних подій, запобігання виникненню таких ситуацій та подій, ліквідацію їх наслідків, надання допомоги постраждалим, здійснення державного нагляду (контролю) у сфері пожежної та техногенної безпеки.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 32 КЦЗ України, до захисних споруд цивільного захисту належить протирадіаційне укриття - це негерметична споруда, в якій створені умови для перебування людей та їх захисту протягом певного часу (не менше 48 годин) шляхом зменшення прогнозованого впливу небезпечних чинників, які можуть виникнути внаслідок надзвичайної ситуації, та іонізуючого опромінення у разі радіаційної аварії і радіоактивного забруднення місцевості та непрямої дії звичайних засобів ураження під час воєнних (бойових) дій та/або терористичних актів.
Згідно з частиною 8 статті 32 Кодексу цивільного захисту України, утримання об`єктів фонду захисних споруд цивільного захисту у готовності до використання за призначенням та експлуатація таких об`єктів здійснюються їх власниками, користувачами, юридичними особами, на балансі яких вони перебувають (у тому числі утримання та експлуатація споруд, що не увійшли до їх статутних капіталів у процесі приватизації (корпоратизації), за рахунок власних коштів та інших не заборонених законодавством джерел.
Постановою від 10.03.2017 № 138 «Деякі питання використання об`єктів фонду захисних споруд цивільного захисту» Кабінет Міністрів України затвердив Порядок створення, утримання фонду захисних споруд цивільного захисту та ведення його обліку (далі Порядок № 138).
Пунктом 3 Порядку № 138 визначено, що утримання захисних споруд - комплекс заходів організаційного, матеріально-технічного, інженерного, фінансового та іншого характеру, що спрямовані на забезпечення готовності захисних споруд до використання за призначенням.
Пунктом 9 Порядку № 138 передбачено, що утримання фонду захисних споруд у готовності до використання за призначенням здійснюється їх балансоутримувачами.
Пунктом 3 Порядку № 138 також встановлено, що балансоутримувачі - власники, користувачі, юридичні особи, на балансі яких перебувають об`єкти фонду захисних споруд (у тому числі ті, що не увійшли до їх статутних капіталів у процесі приватизації (корпоратизації).
Згідно з пунктом 11 Порядку № 138, балансоутримувач забезпечує утримання об`єктів фонду захисних споруд у стані, необхідному для приведення у готовність до використання за призначенням відповідно до вимог щодо утримання, облаштування та експлуатації об`єктів фонду захисних споруд, крім об`єктів, що мають перебувати в постійній готовності.
Відповідно до пункту 26 частини 2 статті 19 КЦЗ України, до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері цивільного захисту належить прийняття рішень про подальше використання захисних споруд цивільного захисту державної та комунальної власності у разі банкрутства (ліквідації) суб`єкта господарювання, на балансі якого вона перебуває, та безхазяйних захисних споруд.
У постанові Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 904/9685/13 судом зроблено правовий висновок про те, що на орган місцевого самоврядування у випадку ліквідації суб`єкта господарювання, на балансі якого перебували захисні споруд цивільного захисту населення, а також за наявності безхазяйних захисних споруд, покладено прямий обов`язок щодо прийняття рішення про подальше використання таких захисних споруд цивільного захисту, в тому числі взяття їх на баланс та передачу у комунальну власність.
Згідно з частиною 1 статті 10 Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі по тексту - Закон України № 280/97-ВР), сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Частинами 3, 5 статті 16 Закону України № 280/97-ВР визначено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
Згідно зі статтею 25 Закону України № 280/97-ВР, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.
Статтею 60 Закону України № 280/97-ВР визначено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, на рухоме та нерухоме майно. Підставою набуття права комунальної власності є передача майна комунальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування, та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Майнові операції, які здійснюються органами місцевого самоврядування з об`єктами права комунальної власності, не повинні ослаблювати економічних основ місцевого самоврядування, зменшувати обсяг та погіршувати умови надання послуг населенню. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад, передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.
Відповідно до статті 327 ЦК України, у комунальній власності є майно, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.
Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Статтею 329 ЦК України передбачено, що юридична особа публічного права набуває право власності на майно, передане їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом.
З вищевикладеним норм вбачається, що міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.
Тобто, відповідачу у справі, органу місцевого самоврядування, чинним законодавством України надані повноваження щодо вирішення питання використання безхазяйних захисних споруд.
Поняття безхазяйного майна визначене частиною 1 статті 335 ЦК України, відповідно до якої безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий.
У постанові від 21.06.2024 у справі № 420/19870/21 Верховний Суд дійшов таких висновків про застосування статті 355 ЦК України у питанні взяття на облік безхазяйних нерухомих речей:
(1) безхазяйною нерухомою річчю є нерухоме майно, яке відповідає двом умовам:
- відомості про це майно відсутні у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;
- власник цього майна невідомий органу місцевого самоврядування, на території якого воно розміщене;
(2) орган місцевого самоврядування, на території якого розміщено безхазяйну нерухому річ, зобов`язаний звернутися із заявою до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, для взяття безхазяйної нерухомої речі на облік.
Відповідно до частини 2 цієї ж статті, безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Про взяття безхазяйної нерухомої речі на облік робиться оголошення у друкованих засобах масової інформації.
Після спливу одного року з дня взяття на облік безхазяйної нерухомої речі вона за заявою органу, уповноваженого управляти майном відповідної територіальної громади, може бути передана за рішенням суду у комунальну власність.
Оскільки частина 2 статті 355 ЦК України сформульовано імперативно, звернення з відповідною заявою є обов`язком, а не правом органу місцевого самоврядування.
Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах від 31.03.2021 у справах № 9901/347/20, від 01.07.2021 у справі № 9901/116/20, від 01.09.2022 у справі № 990/46/22, від 08.09.2022 у справі № 9901/276/19 неодноразово виснувала, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень необхідно розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
Згідно з частиною першою статті 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Частиною першою статті 5 Закону України від 01.07.2004 № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон України від 01.07.2004 № 1952-IV) визначається необхідність державної реєстрації споруд, а також їх окремих частин.
Так, Закон України № 1952-IV регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.
Статтею 2 Закону України № 1952-IV встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження.
У розумінні пункту 3 частини першої статті 2 Закону України № 1952-IV, орган місцевого самоврядування є заявником реєстрації речових прав у разі взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.
Частиною чотирнадцятою статті 18 Закону України № 1952-IV передбачено, що взяття на облік безхазяйного нерухомого майна проводиться в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Згідно з пунктами 82, 84, 85 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, взяття на облік безхазяйного нерухомого майна здійснюється за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса в установленому для державної реєстрації прав порядку з урахуванням особливостей, визначених пунктами 83-88 цього Порядку.
За результатом розгляду заяви, а також за наявності відомостей про технічні характеристики відповідного безхазяйного нерухомого майна, отриманих з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, державний реєстратор приймає рішення щодо взяття на облік безхазяйного нерухомого майна або рішення щодо відмови у взятті на такий облік.
Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо взяття на облік безхазяйного нерухомого майна вносить до спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості.
Таким чином, процедура, передбачена статтею 335 ЦК України, складається з декількох послідовних етапів, у зв`язку з чим для визнання судом безхазяйної нерухомої речі комунальною власністю орган місцевого самоврядування, на території якого розміщено відповідне майно, зобов`язаний:
1) у порядку, визначеному частиною 14 статті 18 Закону та Порядком № 1127, подати до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, заяву про взяття безхазяйної нерухомої речі на облік;
2) після взяття нерухомої безхазяйної речі на облік та внесення відповідних даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно забезпечити публікування в друкованих засобах масової інформації оголошення про взяття безхазяйної нерухомої речі на облік;
3) після спливу одного року з дня взяття на облік безхазяйної нерухомої речі звернутися до суду з належно оформленою заявою про визнання безхазяйної нерухомої речі комунальною власністю.
Зазначені етапи реалізації цих повноважень органом місцевого самоврядування вказують на те, що заява про визнання безхазяйної нерухомої речі комунальною власністю подається в порядку окремого провадження за правилами статті 333 ЦК України тільки в разі, якщо цей об`єкт вже перебуває на обліку як безхазяйне майно й оголошення про зазначені обставини опубліковано в друкованому засобі масової інформації не менше року тому.
В порушення вимог частини другої статті 19 Конституції України, відповідач діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною другою статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, саме Кременчуцька міська рада є уповноваженим органом для вжиття заходів щодо взяття на баланс безхазяйної споруди цивільного захисту на території громади, шляхом звернення з заявою до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, для взяття безхазяйної нерухомої речі на облік.
Щодо посилання відповідача на те, що, згідно з перевіркою (обстеженням) об`єктів фонду захисних споруд цивільного захисту, визначено стан готовності укриття № 60333, розташованого за адресою м. Кременчук, вул. Сумська, 65/17, як «обмежено готове», балансоутримувач захисної споруди - ТОВ «БІЗНЕС ЦЕНТР ПАРУС», код ЄДРПОУ 42952183, що підтверджено актом оцінки від 25.10.2024, колегія суддів зазначає наступне.
За паспортом сховища (паспорт заповнений 08.09.2005), останнє належить Комунальному підприємству «Кремінь».
Відповідно до інформації, яку надала Кременчуцька окружна прокуратура Полтавської області, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, право власності на дане сховище не зареєстроване. Перебування його у власності не підтверджено сторонами у справі, й відомості про право власності та інші речові права на нього у Реєстрах відсутні.
При цьому, колегія суддів зазначає, що, згідно з протоколом засідання комісії з питань подальшого використання захисних споруд цивільного захисту Кременчуцької міської територіальної громади від 04.12.2024, вирішено обстежити безхазяйне нерухоме майно (захисні споруди цивільного захисту). В переліку, який є додатком до вищевказаного протоколу, сховище № 60333 віднесено до майна, що може бути безхазяйним. Обстеження проводилось за участі представників Кременчуцької міської ради.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, відповідач не звертався до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, з заявою про взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, а саме вищенаведеної споруди цивільного захисту. Безпідставне зволікання відповідача у питанні взяття на облік укриття як безхазяйного майна може призвести до його нецільового використання, руйнування, що прямо порушує інтереси держави.
Отже, бездіяльність відповідача, яка виразилася у невчиненні заходів щодо звернення до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, з заявою про взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, а саме сховища № 60333, суперечить інтересам держави у сфері підготовки країни до оборони в умовах воєнного стану та захисту життя людини, оскільки станом на початок збройної агресії проти України захисна споруда цивільного захисту не має балансоутримувача, який має відповідати за стан готовності до використання за призначенням, через що не здатна забезпечити захист цивільного населення.
Зважаючи на вищенаведене, з метою уникнення загрози заподіяння шкоди інтересам держави у сфері запобігання виникнення надзвичайних ситуацій, пов`язаних з неналежним утриманням захисної споруди цивільного захисту та готовності її до використання за призначенням, саме Кременчуцька міська рада зобов`язана вживати дії, спрямовані на визначення правового статусу протирадіаційного укриття.
Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 21.06.2024 у справі № 420/19870/21.
Посилання апелянта на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 08.11.2023 у справі № 918/1141/22 та від 06.09.2023 у справі № 918/938/22 є необґрунтованими, оскільки зазначені правові позиції не є релевантними до обставин цієї справи.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Таким чином, переглянувши рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в межах вимог та доводів апеляційної скарги відповідача, у відповідності до ч.1 ст.308 КАС України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
Згідно зі ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Кременчуцької міської ради Полтавської області залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.10.2025 по справі № 440/6099/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		С.П. Жигилій	
Судді	   	Т.С. Перцова   Я.М. Макаренко