Справа №591/6406/23 	Головуючий у суді у 1 інстанції -  ОСОБА_1 	
Номер провадження 11-кп/816/711/26 	Суддя-доповідач -  ОСОБА_2  	
Категорія - 285 	  	

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2026 р. колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі: 

Судді-доповідача - ОСОБА_3 , 
суддів - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , 
з участю секретаря судового засідання – ОСОБА_6 ,
прокурора – ОСОБА_7 ,
захисника – ОСОБА_8 ,
обвинуваченого – ОСОБА_9 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_9 , захисника обвинуваченого ОСОБА_9 – адвоката ОСОБА_8 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 24 листопада 2025 року відносно
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, з вищою освітою, одруженого, працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, - 

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшло кримінальне провадження з апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_9 , захисника обвинуваченого ОСОБА_9 – адвоката ОСОБА_8 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 24 листопада 2025 року, відносно ОСОБА_9 , в яких:

- обвинувачений ОСОБА_9 просив скасувати вирок Зарічного районного суду м. Суми від 24 листопада 2025 року і закрити кримінальне провадження.

- захисник обвинуваченого ОСОБА_11 – адвокат ОСОБА_8 просила скасувати вирок Зарічного районного суду м. Суми від 24 листопада 2025 року і закрити кримінальне провадження.

- прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_10 просила вирок Зарічного районного суду м. Суми від 25 листопада 2025 року стосовно ОСОБА_9 скасувати в частині звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону, який не підлягає застосуванню. Дослідити характеризуючі дані відносно ОСОБА_9 та дослідити медичні довідки, долучені до матеріалів судового провадження (т.1 а.с.30, 37, 38, 39 та т.1 а.с.108). Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 вважати засудженим за ст.336 КК України до призначеного судом першої інстанції покарання у виді позбавлення волі строком на три роки. В іншій частині вирок залишити без змін.
Даним вироком ОСОБА_9 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ст. 336 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. 
Відповідно до ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю в 2 роки.
Відповідно до ст. 76 КК України, зобов`язано ОСОБА_9 не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, періодично з`являтися для реєстрації в органи з питань пробації та повідомляти про зміну місця проживання, навчання та роботи.
Долю речових доказів вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_9 вказував, що обвинувачення, на які посилається суд першої інстанції ґрунтуються на інформації, отриманій лише з одного джерела, а саме від ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Зазначав, що згідно з військовим квитком він виключений, а не знятий з військового обліку, по досягненню граничного віку та не є військовозобовязаним. 
На думку апелянта, відповідно до ст.10 Постанови № 154 лише обласним ТЦК та СП надано право формувати команди для відправки до військових частин, а ІНФОРМАЦІЯ_3 визначений як районний ТЦК та СП.
Вказував, що в повістці була виправлена дата (неможливо однозначно стверджувати, що там зазначена саме цифра 13, а не 03 чи 23), також відсутня назва ТЦК та СП, адреса та мета видачі. Крім цього, у повістці немає ні ім`я та по батькові, кому вона адресована, ні реєстраційного номера, дати складання, ні іншої обов`язкової (встановленої законодавством) інформації, вона заповнена різними чорнилами.
Наголошував, що йому була дійсно видана повістка, але лише для того, щоб він міг отримати інформацію щодо поновлення на військовому обліку та видачі йому військового квитка українського зразка.
Стверджував, що суд не звернув уваги на те, що жодне оповіщення ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_3 не здійснювалось, як в частині необхідності оформлення військово-облікових документів, взяття на військовий облік, уточнення даних, проходження медичного огляду, розпорядження не видавалось та не надсилалось.
Зазначав, що в Єдиному державному реєстрі призовників станом на дату подання апеляційної скарги дані про вручену будь яку повістку відсутні.
Вказував, що він не оскаржував висновок ВЛК.
На думку апелянта співробітники ІНФОРМАЦІЯ_2 , залучені як свідки зовсім не володіли інформацією по справі.
Зазначав, що суддею не були враховані надані ним документи щодо стану здоров`я. 
Вказував, що протягом усього періоду жодним чином не мав намірів ні переховуватися, ні ухилятися від призову.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_9 – адвокат ОСОБА_8 вказувала, що після отримання ОСОБА_9 повістки, погіршився стан його здоров`я, обвинувачений був госпіталізований та знаходився на стаціонарному лікуванні в нефрологічному відділенні Сумської обласної лікарні з 19 червня 2023 року по 30 червня 2023 року, а після виписки з лікарні з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Зазначала, що відповідно до повістки, яка є в матеріалах справи остання не містить вимог до заповнення повістки, а саме: ім`я та по батькові ОСОБА_12 записано скорочено, відсутня дата та місяць народження, найменування органу, до якого викликався ОСОБА_9 , мета виклику, місце за викликом, реєстраційний номер повістки, по батькові особи, яка видала повістку. Крім цього, дата повістки є незрозумлою.

Стверджувала, що стороною обвинувачення не підтверджено також хто вручав повістку.
Прокурор в апеляційній скарзі, не оспорюючи фактичні обставини справи, доведеність винуватості ОСОБА_9 та кваліфікацію його дій за ст. 336 КК України, вважала, що вирок суду є незаконним і таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Вказувала, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про можливість виправлення ОСОБА_9 без відбування покарання з випробуванням, не навів у вироці достатніх та переконливих доводів щодо доцільності такого звільнення. Зазначала, що суд не врахував обставин, які безпосередньо впливають на звільнення від відбування покарання з випробуванням, а саме те, що обвинувачений, достовірно знаючи про відсутність підстав для відстрочки від призову на військову службу, не маючи поважних причин, у період воєнного стану при оголошеній загальній мобілізації умисно проігнорував свій конституційний обов`язок із захисту Батьківщини та не з`явився за врученою бойовою повісткою для відправки до військової частини для несення служби за мобілізацією. Крім цього, прокурор вказувала, що ОСОБА_9 винуватість у вчиненому правопорушенні не визнав, щирого жалю, осуду своєї поведінки чи бажання виправити скоєне не висловив.
Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.
12 січня 2026 року обвинувачений подав заперечення, в яких просив апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції від 24 листопада 2025 року стосовно ОСОБА_9 скасувати і закрити кримінальне провадження (т. 2, а. с. 5-8).
Як встановлено судом першої інстанції, відповідно до Указу Президента України № 65/2022 від 24.02.2022 р. «Про загальну мобілізацію», затвердженого Законом України № 2105-IX від 03.03.2022 (зі змінами), з 24.02.2022 на території України оголошено та проводиться загальна мобілізація, яка триває і в цей час у зв`язку з військовою агресією РФ проти України. ОСОБА_9 перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних та пройшов ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_2 , за результатом якої визнаний придатним до військової служби за станом здоров`я. Встановивши відсутність обставин, передбачених ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», які б надавали ОСОБА_9 право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, ІНФОРМАЦІЯ_3 останній був відібраний для комплектування ВЧ НОМЕР_1 . 23 травня 2023 року в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 по АДРЕСА_2 посадовою особою ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 було оголошено, вручено та роз`яснено бойову повістку про відправку до ВЧ НОМЕР_1 , в якій була вказана дата та час — 13 червня 2023 року о 09 год 00 хв — прибуття до збірного пункту ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_2 ) з метою відправки його до зазначеної ВЧ для несення військової служби за мобілізацією. Також ОСОБА_9 роз`яснено наслідки ухилення від явки за повісткою без поважних причин, що полягають у притягненні до відповідальності. Будучи обізнаним про зміст повістки, ОСОБА_9 , діючи умисно, будучи придатним за станом здоров`я до військової служби та обізнаним про його призов під час мобілізації, з метою ухилення від призову на військову службу, без поважних причин, всупереч вимогам ст. 65 Конституції України, ст. 9 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та положень Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» № 65/2022 від 24.02.2022 р., не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_2 у наведений вище день та час для відправки до ВЧ НОМЕР_1 та про причини своєї неявки не повідомив, тим самим ухилився від військової служби під час мобілізації на особливий період.
Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали вимоги своїх апеляційних скарг у повному обсязі та просили їх задовольнити і заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора; прокурора ОСОБА_7 , яка підтримала вимоги апеляційної скарги прокурора та просила їх задовольнити, заперечивши проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та захисника; перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків. 
Згідно зі ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вирок Зарічного районного суду м. Суми від 24 листопада 2025 року було оскаржено обвинуваченим, захисником та прокурором. Обвинувачений та захисник у своїх апеляційних скаргах вважали, що суд неповно з`ясував обставини справи та дійшов передчасного висновку при ухваленні обвинувального вироку. 
Прокурор у своїй апеляційній скарзі не погоджувався з призначеним ОСОБА_9 покаранням у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме - застосування закону, який не підлягає застосуванню.
Аналізуючи в межах апеляційних скарг, колегія суддів дає оцінку вироку суду в частині правильного встановлення фактичних обставин, доведеності вини, правильності правової кваліфікації дій обвинуваченого, міри покарання, призначеної обвинуваченому. 
Так, згідно зі ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом. 
Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. 
Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. 
Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. 
Колегія суддів, перевіривши оскаржуваний вирок, вважає, що суд першої інстанції під час судового розгляду загалом дотримався вищевказаних вимог кримінального процесуального закону та Конвенції. При цьому колегія суддів, детально перевіривши доводи апеляційних скарг як прокурора, так і обвинуваченого та його захисника, зазначає наступне. 
Як вбачається з матеріалів провадження та змісту оскаржуваного вироку, суд першої інстанції детально дослідив усі докази, які надавалися стороною обвинувачення, та надав таким доказам належну оцінку. 
Так, у ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_9 свою вину в скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення не визнав, зазначивши про те, що, бажаючи проходити службу в ЗС України, він з власної ініціативи з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_2 , де пройшов ВЛК, а за повісткою не з`явився у зв`язку з погіршенням стану його здоров`я в наведений період та відвідуванням лікаря, про що він повідомив через месенджер працівника ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вважає, що під час вручення повістки та мобілізаційних заходів відносно нього були допущені порушення вимог закону, не був згодний з рішенням ВЛК стосовно придатності для служби в зв`язку зі станом здоров`я, тому в його діях відсутній склад кримінального правопорушення, а він не мав наміру на ухилення від мобілізації та військової служби. 
Проте обвинувачений не заперечив самого факту вручення йому згаданої в обвинуваченні повістки, ознайомлення з її змістом, обізнаності про обов`язок прибуття до збірного пункту саме у вказаний період, а також того, що висновок ВЛК обвинуваченим і до цього часу не був оспорений у передбаченому законом порядку. 
Свідок ОСОБА_13 (співробітник ІНФОРМАЦІЯ_2 ) суду першої інстанції пояснила, що ОСОБА_9 за результатами ВЛК був визнаний придатним для військової служби, не мав підстав для відстрочки, тому отримав бойову повістку, за якою у визначений час не прибув та підтвердження поважності причин неприбуття на цей день не надав, тому матеріали відносно нього були передані для вирішення питання щодо відкриття кримінального провадження. Інформацією стосовно обставин проходження ВЛК не володіє, а з`ясування поважності причин неприбуття тієї чи іншої особи за повісткою до її компетенції не належить. 
Свідок ОСОБА_14 (на час описаних в обвинуваченні обставин - співробітник ІНФОРМАЦІЯ_2 ) пояснив суду, що до його обов`язків входить розподіл військовозобов`язаних до відповідних ВЧ. Обвинуваченому була виписана вказана повістка, за якою він не з`явився, про причини неявки не було повідомлено, тому матеріали відносно нього були передані юристам ТЦК для вирішення подальших питань. Точно не міг згадати, чи він особисто вручав зазначену повістку обвинуваченому. Також зазначив, що до проходження ВЛК обвинуваченим за посадою ніякого відношення не мав. Крім пояснень обвинуваченого, свідків, суд дослідив і ряд інших долучених до матеріалів справи письмових доказів, зокрема:

- повістку та корінець до неї (т.1 а.с. 84,90), 
- копію довідки ВЛК (т.1 а.с. 85), 
- список військовозобов`язаних (т.1 а.с.86-87), 
- облікову картку (т.1 а.с. 95), 
- копії документів щодо повноважень відповідних працівників ІНФОРМАЦІЯ_2 на складання та вручення повісток (т.1 а.с.102-106), 
- протоколи оглядів повістки та корінця повістки (т.1 а.с.97-98), 
- довідку про відсутність бронювання за місцем роботи (т. 109). 

Тобто, в суді першої інстанції було належним чином доведено обізнаність ОСОБА_9 про обов`язок явки до ІНФОРМАЦІЯ_2 в час згідно з обвинуваченням, повноважність осіб, які складали та вручали повістку, а також належність та допустимість як доказів згаданих документів.
Щодо доводів апеляційних скарг обвинуваченого та захисника щодо невідповідності заповнення повістки згідно з чинним законодавством, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції вказаний доказ був досліджений та визнаний належним і допустимим, з чим погоджується і колегія суддів. 
Разом з тим стороною захисту ні в апеляційній скарзі, ні в судовому засіданні апеляційної інстанції не було заявлено клопотання про повторне дослідження даного доказу.
Колегія суддів наголошує, що згідно з постановою ВС від 21.12.2022 у справі № 759/5737/17 (провадження № 51-2899км20), на відміну від суду першої інстанції, апеляційний суд здійснює перегляд вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, а тому повноваження суду апеляційної інстанції стосовно дослідження доказів визначаються переглядом кримінального провадження в межах вимог апеляційної скарги з урахуванням наявності або відсутності обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження щодо повторного дослідження доказів. 
Отже, відсутність обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження про дослідження доказів, за умови того, що в оскарженому вироку суд дав оцінку всім доказам, на неправильну оцінку яких посилається сторона на стадії апеляційного оскарження вироку, не зумовлює обов`язку апеляційного суду повторно досліджувати обставини, встановлені під час кримінального провадження, та не створює передумов для використання апеляційним судом свого права дослідити нові докази за наявності підстав, регламентованих положеннями ч. 3 ст. 404 КПК. 
Тому за відсутності мотивованого клопотання про повторне дослідження доказів, яке обов`язково має відповідати положенню ч. 3 ст. 404 КПК, апеляційний суд не повинен досліджувати ці докази, оскільки протилежне без дотримання принципів, закріплених у приписах зазначеної норми процесуального закону, може перетворити апеляційний перегляд судового рішення на повторний розгляд кримінального провадження по суті, що фактично нівелює принцип інстанційності судочинства.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає доведеним факт скоєння ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, оскільки він умисно ухилився від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період.
Апеляційний суд відхиляє твердження ОСОБА_9 про те, що він був виключений з обліку у 2016 році і тому не підлягає мобілізації, оскільки воно є юридично необґрунтованим. Законом України № 1604-VII від 22.07.2014 «Про внесення змін до статті 28 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» граничний вік перебування в запасі для громадян України підвищено до 60 років. На червень 2023 року ОСОБА_9 було 55 років тому він був військовозобов`язаним незалежно від попередніх відміток у військовому квитку зразка СРСР. Крім того, добровільне проходження ним ВЛК та отримання повістки свідчить про його фактичне перебування в статусі особи, що підлягає призову.
Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що технічні неточності в повістці (виправлення дати, скорочення ПІБ) не скасовують обов`язку з`явитися до ТЦК та СП, якщо особа була належним чином поінформована про час та місце явки. ОСОБА_9 особисто підписав корінець повістки і в суді підтвердив свою обізнаність про дату 13.06.2023.
Щодо поважності причин неявки та стану здоров`я обвинуваченого, то цей довід захисту повністю спростовується доказами обвинувачення. В судовому засіданні встановлено, що 13.06.2023 (день ухилення) ОСОБА_9 після здачі медичних аналізів перебував на своєму робочому місці та виконував службові обов`язки. Це свідчить про те, що стан здоров`я дозволяв йому пересуватися містом та виконувати роботу, а отже, він мав фізичну можливість прибути до ТЦК та СП. Госпіталізація, що розпочалася 19.06.2023, не може бути виправданням неявки 13.06.2023. Порушення процедури ВЛК не є предметом цього розгляду, оскільки обвинувачений не оскаржував висновок комісії у встановленому законом порядку.
Отже винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України знайшла своє підтвердження під час апеляційного розгляду.
Окрім того прокурор не погоджувався із застосуванням судом першої інстанції відносно обвинуваченого ОСОБА_9 положень ст. 75 КК України, вважаючи, що звільнення обвинуваченого від покарання безпідставне, вважав, що призначене ОСОБА_9 покарання із застосуванням ст. 75 КК України не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. 
Дослідивши матеріали кримінального провадження в сукупності з вказаними доводами прокурора, колегія суддів дійшла таких висновків. 
Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєний злочин, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. 
Особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. 
Згідно з вимогами ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку. Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням також має бути належним чином мотивоване.
Призначаючи покарання ОСОБА_9 , суд першої інстанції послався на особу винуватого, його майновий стан та позитивні характеристики, характер та ступінь суспільної небезпечності скоєного кримінального правопорушення, поважний вік обвинуваченого, наявність у нього суттєвих вад здоров`я, підтверджених відповідними медичними документами, те, що ОСОБА_9 раніше не судимий, відсутність обтяжуючих покарання обставин та дійшов висновку, що необхідним і достатнім покаранням для виправлення ОСОБА_9 та запобігання скоєнню останнім нових злочинів буде покарання у виді позбавлення волі з випробуванням із застосуванням іспитового строку, що відповідатиме достатньою мірою досягненню мети провадження та сприятиме попередженню вчинення інших кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами.
Однак, проаналізувавши матеріали кримінального провадження в сукупності з доводами апеляційної скарги прокурора, колегія суддів погоджується з твердженнями сторони обвинувачення про відсутність у суду підстав для звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням, оскільки своє рішення в цій частині суд першої інстанції у вироку взагалі не мотивував. 
Як випливає з вимог ч. 1 ст. 75 КК України, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років суд вправі прийняти рішення про звільнення особи від відбування, якщо з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин справи дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. Питання призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням повинні вирішуватися з урахуванням можливості досягти мети покарання відповідно до приписів ст. ст. 50, 65 КК як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. 
Водночас суд першої інстанції не мотивував у вироку, яким чином звільнення від відбування покарання з випробуванням забезпечить досягнення мети покарання, виправлення обвинуваченого з урахуванням обставин, встановлених судом, та відомостей про його особу. 
На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції формально послався на низку обставин та не навів переконливого обґрунтування щодо можливості звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК, що свідчить про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Колегія суддів погоджується з прокурором, що застосування ст. 75 КК України до ОСОБА_9 є помилковим. Злочин, передбачений ст. 336 КК України, в умовах воєнного стану має особливу суспільну значимість. Обвинувачений не визнав провину, не розкаявся, а тому колегія суддів вважає, що виправлення ОСОБА_9 неможливе без ізоляції від суспільства. 
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок частково та ухвалити новий вирок. 
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. 
Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги прокурора, у зв`язку з чим вона підлягає задоволенню, а вирок суду - скасуванню в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_9 з ухваленням нового вироку в цій частині. 
Призначаючи покарання ОСОБА_9 , апеляційний суд враховує тяжкість, обставини і наслідки вчинення злочину, обставини, що пом`якшують покарання, обставини, які обтяжують покарання, а також дані, що характеризують його особу обвинуваченого, та, аналізуючи їх у сукупності, вважає, що покарання з випробуванням не досягне своєї мети, визначеної ст. 50 КК України, - виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових злочинів, у зв`язку з чим апеляційний суд дійшов висновку, що підстави для застосування ст. ст. 69, 75 КК України відсутні. 
Враховуючи обставини справи, дані про особу обвинуваченого, невизнання ним своєї вини, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, колегія суддів вважає за необхідне залишити призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки, однак без звільнення від його відбування з випробуванням. 
Тому колегія суддів та вважає, що основний вид покарання за ст. 336 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі відповідатиме меті, визначеній у ст. 50 КК України, та відповідно до ст. 65 КК України буде достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України, у зв`язку з необхідністю застосування більш суворого покарання, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок, за яким вважає за необхідне призначити обвинуваченому покарання у виді 3 років позбавлення волі.
Керуючись ч. 15 ст. 615, ст.404,405,407,409, 414, 420 КПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА: 

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_15 , задовольнити.
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника – адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Вирок Зарічного районного суду м.Суми від 24 листопада 2025 року відносно ОСОБА_9 в частині призначення покарання скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і ухвалити в цій частині новий вирок, яким за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, ОСОБА_9 призначити покарання у виді позбавлення волі строком три роки.
Строк відбування покарання рахувати з моменту фактичного затримання ОСОБА_9 .
В іншій частині вирок суду залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення. 

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5