Справа № 317/4091/25
 
Провадження № 2/317/98/2026
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 січня 2026 року         м. Запоріжжя
Запорізький районний суд Запорізької області в складі:
головуючого судді Каряки Д.О.,
при секретарі Щербини В.Г.,
за участю: позивача ОСОБА_1 , його представника адвоката Слєсарь О.В., відповідача ОСОБА_2 , його представника адвоката Фельського С.Л., представника відповідача ТОВ «Страхова група «ОБЕРІГ» Алєксєєва В.В. (в режимі відеоконференції), 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «ОБЕРІГ» про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 
ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «ОБЕРІГ» про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що 29.12.2023 р. о 14 год. 30 хв. у м. Запоріжжя по Прибережній автомагістралі, біля ЛЕП 19А, ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «Chevrolet Lacetti», державний номерний знак НОМЕР_1 , не вибрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу контролювати його, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з транспортним засобом «Toyota Rav 4», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , який рухався попереду. В наслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07.02.2024 р. у справі №331/358/24 відповідача ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 , як власника транспортного засобу «Chevrolet Lacetti», державний номерний знак НОМЕР_1 , була застрахована у ТОВ «Страхова група «ОБЕРІГ», згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземних транспортних засобів №215761888. Відповідно до висновку експертного транспортно-товарознавчого дослідження №9 щодо визначення матеріального збитку, заподіяного власнику КТЗ «Toyota Rav 4», державний номерний знак НОМЕР_2 в результаті ДТП, який був складений судовим експертом Шелудченком О.О. від 08.07.2025 р., матеріальний збиток складає 11 561,25 грн. Слід зазначити, що ОСОБА_2 був присутній при огляді КТЗ судовим експертом. Як зазначає позивач як підставу звернення до суду з відповідним позовом стало те, що 12.03.2022 р. на підставі Указу Президента України № 69/2022 від 24.02.2022 р. «Про загальну мобілізацію», він був мобілізований до ЗСУ, де проходить службу до теперішнього часу. Отже, пропуск строку для подачі заяви на виплату стався за незалежних від нього причин, вважає, що він може в судовому порядку, в межах загальних строків позовної давності, просити стягнути суму страхового відшкодування зі страхової компанії. Вартість відновлювального ремонту складає 12 672,22 грн. Різниця між вартістю відновлювального ремонту та матеріальним збитком становить 12 672,22-11 561,25 грн. = 1110,97 грн. Таким чином, майнова відповідальність ТОВ «Страхова група «ОБЕРІГ» складає - 11 561,25 грн., а майнова відповідальність ОСОБА_2 - 1110,97 грн. Крім матеріальної шкоди позивач просить стягнути завдану діями та бездіяльністю відповідача ОСОБА_2 моральну шкоду, яка проявилась у його душевних стражданнях, відчутті власної неспроможності забезпеченні захисту його законних прав, що породило недовіру до визначених законом інституцій та в цілому призвело до почуття безсилля. Відповідач ОСОБА_2 самоусунувся від вирішення спірної ситуації у позасудовому порядку, в ту чергу як позивач був мобілізований і виконував бойові завдання і не мав змоги особисто вишити ситуацію, звернутись до страховика, суду, тощо. У зв`язку з незручностями, пов`язаними з не вирішенням спірної ситуації у позасудовому порядку, в позивача виникли порушення сну, він переживає постійний стрес та емоційні потрясіння, тривогу, невпевненість, переживання, психічне напруження стурбованість з того, що ситуація триває довго. Через що, позивачу доводиться витрачати свій час на звернення до суду за захистом свого права. Заподіяну моральну шкоду, яка підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 оцінює в розмірі 50 000,00 грн. Крім того, позивач просить стягнути з відповідачів судові витрати, пов`язані з розглядом справи, які складаються з витрат на проведення експертного дослідження у розмірі 6500,00 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн. (а.с.1-8). 
Не погоджуючись з позовними вимогами ОСОБА_1 , 09.09.2025 р. відповідачем - Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова група «ОБЕРІГ», в особі представника - адвоката Алєксєєва В.В., за допомогою підсистеми «Електронний суд» на електронну адресу суду надіслано відзив на позовну заяву в якому просив відмовити позивачу у задоволенні заявлених ним вимог до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «ОБЕРІГ» в повному обсязі, оскільки вважає, що позивач безпідставно, будучи пасивним до питання отримання відшкодування за рахунок договору страхування, прострочив законодавчо встановлений строк для надання заяви про виплату страхового відшкодування, відтак будь-які вимоги щодо відшкодування шкоди являються безпідставними та протизаконними. Крім того, просив стягнути з позивача на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «ОБЕРІГ» понесені судові витрати, долучивши попередній (орієнтований) розрахунок витрат на професійну правничу допомогу, які становлять 7300,00 грн. (а.с.50-61). 
11.09.2025 р. адвокатом Фельським С.Л., який діє в інтересах відповідача ОСОБА_2 , за допомогою підсистеми «Електронний суд» на електронну адресу суду надіслано відзив на позовну заяву в якому позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_2 матеріальної шкоди не заперечує, а в частині моральної шкоди визнали частково в розмірі 2000,00 грн. Крім того адвокат послався на те, що позивачем заявлено вимоги про стягнення моральної школи тільки з відповідача ОСОБА_2 , при цьому стягнення моральної шкоди зі Страхової компанії не вимагає. Разом з тим послався на те, що позивачем не приведено розрахунку та критеріїв вирахування моральної шкоди (а.с.72-73).
25.09.2025 р. представником позивача - адвокатом Слєсарем О.В. за допомогою підсистеми «Електронний суд» на електронну адресу суду надіслано відповідь на відзив, в якій просив позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі (а.с.80-82).
02.12.2025 р. адвокатом Слєсарем О.В., який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 , за допомогою підсистеми «Електронний суд» на електронну адресу суду надіслано письмові пояснення по суті позовних вимог в яких зазначив що майнова відповідальність ТОВ «Страхова група «Оберіг» складає - 11 561,25 грн., а майнова відповідальність ОСОБА_2 - 1110,97 грн. (а.с.101-102).
05.12.2025 р. представником відповідача - Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «ОБЕРІГ», в особі представника - адвоката Алєксєєва В.В., за допомогою підсистеми «Електронний суд» на електронну адресу суду надіслано клопотання про долучення доказів, в якому просив долучити примірний електронний договір страхування з метою підтвердження наявності в договорі страхування франшизи (а.с.105-107).
05.12.2025 р. адвокатом Фельським С.Л., який діє в інтересах відповідача ОСОБА_2 , за допомогою підсистеми «Електронний суд» на електронну адресу суду надіслано заяву про включення витрат на правову допомогу до судових витрат (а.с.110-114).
13.01.2026 р. представником позивача - адвокатом Слєсарем О.В. за допомогою підсистеми «Електронний суд» на електронну адресу суду надіслано письмові пояснення після надання відповідачем - Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова група «ОБЕРІГ» полісу, вважає, що розмір франшизи в розмірі 3200,00 грн., обґрунтовано підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 (а.с.116).
В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі з урахуванням поданих письмових пояснень.
Відповідач та його представник в судовому засіданні в задоволенні позову просили відмовити повністю.
Представник відповідача - Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «ОБЕРІГ», адвокат Алєксєєв В.В. проти задоволення позову заперечував з підстав викладених у відзиві. 
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Приписами статей 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Судом встановлено, що 29.12.2023 р. о 14 год. 30 хв. у м. Запоріжжя по Прибрежній автомагістралі, біля ЛЕП 19А, ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «Chevrolet Lacetti», державний номерний знак НОМЕР_1 , не вибрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу контролювати його, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з транспортним засобом «Toyota Rav 4», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , який рухався попереду. В наслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження.
Постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 лютого 2024 р. по справі № 331/358/24 відповідача ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с.9). 
З вказаної постанови вбачається, що ОСОБА_2 29.12.2023 року о 14 годині 30 хвилин, у м. Запоріжжі по Прибрежній автомагістралі, біля ЛЕП 19А, керуючи транспортним засобом «Chevrolet Lacetti», державний номерний знак НОМЕР_1 , не вибрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу контролювати його, не дотримався безпечної дистанції, в наслідок чого здійснив зіткнення з транспортним засобом «Toyota Rav 4», державний номерний знак НОМЕР_2 , водій ОСОБА_1 , який рухався попереду. В наслідок ДТП завдано матеріальні збитки, автомобілі пошкоджено травмованих немає. 
Постанова Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 лютого 2024 року набрала законної сили 19.02.2024 року.
Таким чином, суд вважає встановленим факт, що дорожньо-транспортна пригода, яка мала місце 29.12.2023 року за участю водіїв: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відбулася з вини відповідача.
Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 , як власника транспортного засобу засобом «Chevrolet Lacetti», державний номерний знак НОМЕР_1 , була застрахована у ТДВ «Страхова група «ОБЕРІГ», згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземних транспортних засобів №215761888 (а.с.10,107). 
Відповідно до висновку експертного транспортно-товарознавчого дослідження №9 щодо визначення матеріального збитку, заподіяного власнику КТЗ «Toyota Rav 4», державний номерний знак НОМЕР_2 в результаті ДТП, який був складений судовим експертом Шелудченком О.О. від 08.07.2025 р., матеріальний збиток складає 11561,25 грн. Вартість відновлювального ремонту з урахуванням ПДВ на запасні частини, що підлягають заміні, на дату оцінки складає 12672,22 грн. (а.с.11-22). 
Як зазначає позивач як підставу звернення до суду з відповідним позовом стало те, що 12.03.2022 р. на підставі Указу Президента України № 69/2022 від 24.02.2022 р. «Про загальну мобілізацію», він був мобілізований до ЗСУ, де проходить службу до теперішнього часу. Отже, пропуск строку для подачі заяви на виплату стався за незалежних від нього причин, вважає, що він може в судовому порядку, в межах загальних строків позовної давності, просити стягнути суму страхового відшкодування зі страхової компанії. 
Різниця між вартістю відновлювального ремонту та матеріальним збитком становить 12 672,22-11 561,25 грн. = 1110,97 грн. Таким чином, майнова відповідальність ТОВ «Страхова група «ОБЕРІГ» складає - 11 561,25 грн., а майнова відповідальність ОСОБА_2 - 1110,97 грн. 
Щодо вимог позивача заявлених до відповідача ОСОБА_2 стосовно стягнення матеріальної шкоди, суд зауважує на наступному. 
Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.
Відповідно до ст. 6 вказаного Закону страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. Розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладення договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством.
Страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.
Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.
У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (частина перша статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди.
Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.
В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.
Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20).
При цьому, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц зазначено, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 вказаного Закону). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.
Таким чином, обов`язок з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування покладається на страховика.
Також, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 жовтня 2018 року (справа № 760/15471/15-ц, провадження № 14-316цс18) вказала, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик.
З огляду на викладене, приймаючи до уваги те, що цивільна відповідальність відповідача ОСОБА_2 на момент вчинення ДТП була застрахована в ТДВ «Страхова група «ОБЕРІГ» на підставі Полісу №215761888 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, згідно якого страхова сума на одного потерпілого: за шкоду заподіяну життю і здоров`ю становить 320 000 грн., за шкоду, заподіяну майну становить 160 000 грн., розмір франшизи становить 3200 грн., то за таких підстав завдана і визначений розмір шкоди не перевищує ліміт відповідальності згідно договору страхування, при цьому, позивач із заявою щодо погашення страхової виплати до вказаної страхової компанії не звертався, доказів причин пропуску такого звернення суду не надано. 
З заявлених майнових вимог до відповідача ОСОБА_2 , позивач просить стягнути суму в розмірі 1110,97 грн., що є різницею між вартістю відновлювального ремонту 12 672,22 грн., з урахуванням ПДВ на запасні частини, що підлягають заміні та матеріальним збитком: - 11 561,25 грн., тобто сума 1110,97 грн. є ПДВ. Як вбачається з висновку експертного транспортно-товарознавчого дослідження №9 щодо визначення матеріального збитку, заподіяного власнику КТЗ «Toyota Rav 4», державний номерний знак НОМЕР_2 в результаті ДТП, який був складений судовим експертом Шелудченком О.О. від 08.07.2025 р. (а.с.11-22), матеріальний збиток складає 11 561,25 грн. Вартість відновлювального ремонту з урахуванням ПДВ на запасні частини, що підлягають заміні, на дату оцінки складає 12 672,22 грн., тобто до загальної вартості матеріального збитку нарахована сума ПДВ у розмірі 20%. При цьому суд погоджується з твердженнями представника ТДВ «СГ «Оберіг», викладеними у відзиві щодо стягнення майнової шкоди з урахуванням ПДВ, право на компенсацію якого позивач не набув, не надавши належних доказів оплати проведення відновлювального ремонту, аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06.07.2018 у справі 924/675/17. 
При цьому, посилання позивача на те, що він своєчасно не звернувся до страхової компанії із відповідною заявою на виплату страхового відшкодування через те, що був призваний до лав ЗСУ, тобто з незалежних від нього причин, суд вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки позивач, перебуваючи й дотепер у ЗСУ, звертається до суду майже через два роки після настання події ДТП і на думку суду навіть перебування особи у ЗСУ ніяким чином не перешкоджало йому у передбачений законодавством строк звернутись до адвоката (юриста), який би представляв інтереси позивача в страховій компанії. Натомість позивач таким правом не скористався, при цьому жодних доказів на підтвердження поважності причин пропуску звернення до страховика із заявою про відшкодування шкоди позивачем суду не надано, тому суд вважає, що заявлений позов до відповідача ОСОБА_2 не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, у зв`язку з чим в цій частині вимоги задоволенню не підлягають.
Крім того, суд критично відноситься до надісланих 13.01.2026 р. представником позивача на адресу суду письмових пояснень (а.с.115-116) стосовно стягнення з відповідача ОСОБА_2 франшизи в розмірі 3200,00 грн. та відповідно не приймає їх до уваги під час ухвалення рішення, оскільки, ані з поданням вказаних пояснень, ані до моменту розгляду вказаної справи по суті, позивачем/представником позивача в цій частині не були уточнені (змінені) позовні вимоги до кожного з відповідачів, з наданням відповідного розрахунку, оскільки відповідно до п.12.1 ст.12 ЗУ № 1961-IV, страхове відшкодування зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту, на що також послався у відзиві представник відповідача ТДВ «СГ «Оберіг», аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21.12.2020 р. у справі №911/286/20. 
Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача ОСОБА_2 моральної шкоди, суд приходить до такого висновку.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною другої вказаної статті передбачено, що моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Частиною 4 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, в установлених частиною другою цієї статті.
Згідно ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (пункт 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц).
Відповідно до статті 23 Закону № 1961-IV шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.
Згідно зі статтею 26-1 Закону № 1961-IV страховиком (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та пунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час ДТП, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.
Страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та пунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону № 1961-IV, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами (пункт 27.3 статті 27 Закону № 1961-IV).
Шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП (стаття 28 Закону № 1961-IV).
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14.12.2021 р. у справі № 147/66/17 звертає увагу на те, що потерпіла особа у разі настання страхового випадку набуває право на відшкодування моральної шкоди. Страхове відшкодування такої шкоди охоплює лише шкоду потерпілій фізичній особі, заподіяну у зв`язку з її каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (зокрема, смертю). У таких випадках розмір моральної шкоди, яку відшкодовує страховик винної особи, передбачений статтею 26-1 та пунктом 27.3 статті 27 Закону.
Страхувальник, який спричинив настання страхового випадку, відшкодовує моральну шкоду заподіяну у зв`язку з каліцтвом або смертю потерпілого лише у разі, якщо її розмір перевищує ліміт відповідальності страховика, та у випадку, якщо потерпіла особа просить відшкодувати моральну шкоду з інших підстав, ніж передбачені статтею 23 Закону № 1961-IV.
Суд бере до уваги те, що позивач просить стягнути моральну шкоду, яка не охоплюється страховим відшкодуванням, оскільки не стосується шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого (згідно з статтею 23 Закону № 1961-IV) та не належить до шкоди, заподіяної майну (згідно з статтею 28 Закону № 1961-IV). Тому відповідальність за заподіяну позивачу моральну шкоду, яка полягає в його моральних стражданнях та інших немайнових втратах через спричинене з вини відповідача ДТП, має бути співмірно компенсована останнім.
З наведеної правової позиції слідує, що сам факт пошкодження майна позивача внаслідок ДТП (належного йому автомобіля) є вже достатньою підставою для висновку про заподіяння йому моральної шкоди, позаяк пошкодження такого власного майна, на думку Верховного Суду, є обставиною, що безумовно свідчить про наявність негативного впливу на моральний стан Позивача та спричинення душевних страждань.
Системний аналіз вищезазначених положень свідчить про те, що просто визнання самого факту заподіяння моральної шкоди не є достатньою сатисфакцією, відтак допускається відшкодування такої шкоди у грошовій формі. Моральна шкода апріорі не є такою, що може бути відшкодована у повному обсязі, так як немає (і не може бути) єдиних точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Із зазначеного випливає, що будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, який визначається і обґрунтовується потерпілим, виходячи із внутрішнього переконання.
Відповідно пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року зі змінами, моральна шкода - це шкода немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяна фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до пункту 5 Постанови, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; відповідач доводить відсутність протиправності та вини.
Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20).
Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. 
За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин.
Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин).
При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
В обґрунтування заподіяння моральних страждань позивачу чи втрат немайнового характеру, на які посилається позивач в позові і відповідно, заподіяння моральної шкоди з боку її заподіювача, внаслідок протиправності його діяння, не доведено належними та допустимими доказами заподіяння моральної шкоди саме в такому розмірі, тому вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу діями відповідача, з урахуванням розумності і справедливості, суд з урахуванням об`єму і характеру перенесених позивачем моральних страждань, які виникли внаслідок ДТП і негативно вплинули на його емоційний стан, змінили звичайний уклад життя і викликали незручності у повсякденному житті підлягає частковому задоволенню в розмірі 2000,00 грн.
Щодо вимог позивача про стягнення майнової шкоди з співвідповідача - ТДВ «Страхова група «Оберіг» суд приходить до наступного.
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до частини першої, другої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції чинній на час виникнення правовідносин) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Отже, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди, суд на підставі статті 1194 ЦК України постановляє стягнути з винної особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, на користь потерпілої особи різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
У Законі України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» детально регламентовано дії водія, транспортного засобу, причетного до дорожньо-транспортної пригоди, тобто потерпілого, так і страховика.
Відповідно до п.34.1 ст.34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування.
Пунктами 35.1, 35.2 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.
До заяви додаються:
а) паспорт громадянина, а в разі його відсутності інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа заявника, якщо заявником є фізична особа;
б) документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником;
в) довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння), якщо заявником є фізична особа;
г) документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну;
ґ) свідоцтво про смерть потерпілого - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого;
д) документи, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, - у разі вимоги заявника про відшкодування витрат на поховання потерпілого;
е) документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника;
є) відомості про банківські реквізити заявника (за наявності).
Відповідно до п. 36.1 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови страховиком (страховою компанією) у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання потерпілою особою заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП.
Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 33.1.1 статті 33.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком взятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №910/7449/17 (провадження №12-104гс18)).
В іншій постанові Великої Палати Верховного Суду зроблено висновок, що зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» річний строк є преклюзивним і поновленню не підлягає (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19).
Підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат.
Разом з тим, ані Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності.
Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону №1961-IV).
Відтак, аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності.
У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку.
Вказаний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17.
В позовній заяві позивач зазначав, що у вставлений законодавством строк не звернувся до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування з незалежних від нього причин, а саме через перебування у складі ЗСУ.
Суд звертає увагу на те, що п.п.35.1, 35.2 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлені вимоги для подачі заяви про виплату страхового відшкодування та зазначено, які потрібно надати додатки до неї.
При цьому, встановивши, що позивач не звертався до ТДВ «СГ «Оберіг» з заявою про страхове відшкодування протягом річного строку з дати настання дорожньо-транспортної пригоди - 29.12.2023 року, не надав страховій компанії документи, перелік яких визначений у ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», суд вважає, що позивач не скористався правом на отримання страхового відшкодування у строки та в порядку визначеному Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Посилання позивача на те, що він своєчасно не звернувся до страхової компанії із відповідною заявою на виплату страхового відшкодування через те, що був призваний до лав ЗСУ, тобто з незалежних від нього причин, суд вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки позивач, перебуваючи й дотепер у ЗСУ, звертається до суду майже через два роки після настання події ДТП і на думку суду навіть перебування особи у ЗСУ ніяким чином не перешкоджало йому у передбачений законодавством строк звернутись до адвоката (юриста), який би представляв інтереси позивача в страховій компанії. Натомість позивач таким правом не скористався, при цьому жодних доказів на підтвердження поважності причин пропуску звернення до страховика із заявою про відшкодування шкоди позивачем суду не надано, як і доказів здійснення розумних, необхідних та достатніх заходів щодо такого відшкодування, а відтак суд вважає, що строк для отримання страхового відшкодування пропущено позивачем без поважних причин, тому правові підстави для задоволення позову в частині та стягнення майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП зі страхової компанії відсутні.
Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При подачі позивачем до суду позову про стягнення матеріальної та моральної шкоди, позивач був звільнений від сплати судового збору як за вимогу про стягнення матеріальної шкоди, так і за вимогу про стягнення моральної шкоди. 
Статтею 141 ЦПК України передбачено розподіл судових витрат між сторонами, зокрема п. 2 ч. 2 вказаної статті встановлено: у разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються  на позивача.
Виходячи з наведеного, а також враховуючи, що в частині стягнення матеріальної шкоди позивачу, звільненому від сплати судового збору, відмовлено, то в цій частині судові витрати пов`язані з розглядом справи необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача ОСОБА_2 моральної шкоди в сумі 2000,00 грн., з відповідача ОСОБА_2 на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, оскільки позивача звільнено в цій частині від сплати судового збору, що становить 48 грн. 45 коп. 
Вирішуючи питання щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 141 ЦПК України передбачено розподіл судових витрат між сторонами, зокрема п. 2 ч. 2 вказаної статті встановлено: у разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача, тому заявлені позивачем судові витрати, пов`язані з розглядом справи, які складаються з витрат на проведення експертного дослідження в сумі 6500,00 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6000,0 0грн. - не відшкодовуються 
Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1). За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3).
Частиною 4 статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Представником відповідача - Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «ОБЕРІГ» адвокатом Алєксєєвим В.В. заявлено вимоги про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7300,00 грн. На підтвердження яких долучено Договір про надання професійної правничої допомоги від 03.12.2024 р. (а.с.57-59), попередній (орієнтований) розрахунок витрат на професійну правничу допомогу з переліком наданих адвокатом послуг та їх вартості (а.с.60), Акт прийому-передачі наданих послу з переліком наданих адвокатом послуг та їх вартості (а.с.61), свідоцтво про право зайняття адвокатською діяльністю (а.с.62), ордер на надання правничої допомоги серії АІ № 1879214 (а.с.63). 
Кріт того, представником відповідача ОСОБА_2 - адвокатом Фельським С.Л. заявлено вимоги про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн. На підтвердження яких адвокатом долучено свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с.74), ордер на надання правничої допомоги серії АР № 1217254 (а.с.75), Договір про надання правової допомоги від 09.09.2025 р. (а.с.111), Акт приймання-передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 04.12.2025 р. (а.с.112), рахунок № б/н від 04.12.2025, згідно якого оплата послуг за договором про надання правової допомоги становить 15 000,00 грн. (а.с.113), квитанція до прибуткового касового ордеру №б/н від 04.12.2025 р., згідно якої адвокатом прийнято від ОСОБА_2 15 000,00 грн. за надання правової допомоги (а.с.114). 
В ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України зазначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно вимог ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Суд звертає увагу на те, що розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (висновки постанови Верховного Суду від 22.10.2018 у справі № 826/856/18).
Таким чином, для документального доведення понесених стороною витрати на правову допомогу, необхідно надати: договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат (висновки постанови Верховного Суду від 28.09.2023 у справі № 686/31892/19.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».
Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 756/15736/18.
Аналізуючи наведене, виходячи із загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності, принципу співмірності та розумності судових витрат, пропорційності, враховуючи всі аспекти та складність справи, яка не представляє складності, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог представників відповідачів щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Щодо вимог представника Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «ОБЕРІГ» - адвоката Алєксєєва В.В. про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд, з врахуванням виконаної адвокатом роботи, враховуючи категорію справи, яка не представляє складності, обсяги виконаної роботи, зокрема участь адвоката в судових засіданнях в режимі відеоконфренції, а також з урахуванням принципів пропорційності, співмірності та розумності судових витрат, з позивача на користь відповідача Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «ОБЕРІГ» підлягає стягненню витрати на правову допомогу в розмірі 4000,00 грн., який буде достатнім, співмірним і справедливим у даному випадку.
Щодо вимог представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Фельського С.Л., суд, з врахуванням виконаної адвокатом роботи, враховуючи категорію справи, яка не представляє складності, обсяги виконаної адвокатом роботи, зокрема участь адвоката в судових засіданнях, а також з урахуванням принципів пропорційності, співмірності та розумності судових витрат, з позивача на користь відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн., який буде достатнім, співмірним і справедливим у даному випадку.
Керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 76-82, 89, 95, 133, 141, 247, 258-259, 263-265, 353, 354 ЦПК України, ст. ст. 23, 979, 116, 1167, 1187, 1194 ЦК України, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «ОБЕРІГ» про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , моральну шкоду, спричинену в результаті дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 2000 (дві тисячі) гривень 00 коп.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 48 (сорок вісім) грн. 45 коп.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути зі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 на користь відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 витрати на правову вимогу в розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп. 
Стягнути зі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «ОБЕРІГ» (м. Київ, вул. Васильківська, б.14, ЄДРПОУ: 39433769) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 (чотири тисячі) грн. 00 коп. 
Копію рішення направити сторонам в порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України.
Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя:         Д.О. Каряка