ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 грудня 2025 року 
м. Київ
справа № 820/1322/18
адміністративне провадження № К/9901/66990/18, К/9901/66412/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді-доповідача: Васильєвої І.А., Судді: Юрченко В.П., Хохуляк В.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження касаційні скарги 
Публічного акціонерного товариства «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 22 жовтня 2018 року (Суддя: Зінченко А.В.),
та Головного управління ДФС у Харківській області (правонаступник Головне управління ДПС у Харківській області) на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15 червня 2018 року (Суддя: Зінченко А.В.) і постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 22 жовтня 2018 року (Судді: Любчич Л.В., Перцова Т.С., Спаскіна О.А.),
у справі № 820/1322/18 
за позовом Публічного акціонерного товариства «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» 
до Головного управління ДФС у Харківській області 
про скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2018 року Публічне акціонерне товариство «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» (далі - позивач, ПАТ «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань») звернулось до Харківського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Харківській області (далі - відповідач, ГУ ДФС у Харківській області), в якому просило суд частково скасувати податкові повідомлення - рішення від 28.09.2017 року № 0056011214 та №0055981214, якими позивачу за несвоєчасну сплату земельного податку з юридичних осіб застосовані штрафні санкції на суму 1 536 921,28 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався на протиправність прийняття податкових повідомлень-рішень в оскаржуваній частині з огляду на неправомірність нарахування штрафних санкцій на суму розстроченого за судовим рішенням у справі № 820/3818/16 податкового боргу з земельного податку за 2016 рік. 

При цьому позивач погодився з правомірністю прийняття податкових повідомлень-рішень в частині нарахування штрафних санкцій за податковим повідомленням-рішенням № 0056011214 від 28.09.2017 року на суму 18 116,56 грн (10% від суми сплати узгодженого зобов`язання по платіжним дорученням №786 від 03.11.2016 та №802 від 04.11.2016 року) і за податковим повідомленням-рішенням №0055981214 від 28.09.2017 року на суму 167 426,06 грн (20% від суми сплати узгодженого зобов`язання по платіжним дорученням № 876 від 30.11.2016 та №1755, 1756 від 21.07.2017) (т. 1 а.с. 4-10, 17-24).

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15.06.2018 року адміністративний позов задоволено. Скасовано податкове повідомлення - рішення №0056011214 від 28.09.2017 року в частині нарахування штрафних санкцій в сумі 1 536 921, 28 грн та податкове повідомлення-рішення № 0056011214 від 28.09.2017 (т. 1 а.с. 117-121).

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 22 жовтня 2018 року скасовано вищенаведене рішення суду першої інстанції та прийнято нове судове рішення, яким позов частково задоволено; визнані протиправними та скасовані: податкове повідомлення-рішення від 28.09.2017 року №0055981214 в частині нарахування штрафних санкцій в сумі 1 317 699, 38 грн; податкове повідомлення-рішення від 28.09.2017 року №0056011214 в частині нарахування штрафних санкцій в сумі 100 233, 98 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмолено (т. 1 а.с. 212-217).

Не погодившись з рішенням суду апеляційної інстанції в частині відмовлених позовних вимог позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в доводах якої зазначив на не врахування судом апеляційної інстанції, що сума штрафних санкцій за податковим боргом із земельного податку, який розстрочений судовим рішенням у справі № 820/3818/16, може бути предметом розгляду лише в межах цієї ж справи № 820/3818/16. У зв`язку з чим, позивач просив суд задовольнити касаційну скаргу, скасувати постанову суду апеляційної інстанції в частині відмовлених позовних вимог та прийняти нове судове рішення про задоволення позовних вимог і скасування податкових повідомлень-рішень в наведеній частині. 

Також в касаційній скарзі і в окремо надісланому на адресу суду клопотанні, позивач просив суд передати дану справу на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду на підставі вимог ст. ч. 1 ст. 346, ч. 1 ст. 347 КАС України у зв`язку з необхідністю відступити від висновків щодо застосування вимог ст. 14, 32, 95-99, 100, 126 ПК України у подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду від 05.11.2018 року у справі № 2а-9232/12/2670 та від 20.03.2018 року у справі № 812/8730/13-а. При цьому в додаткових поясненнях до касаційної скарги в контексті необхідності відступу від вищенаведених висновків Верховного Суду скаржник зауважив, що судова практика не заперечує можливість вважати ухвалу про розстрочення підтвердженням факту узгодження податкового зобов`язання, тоді, як розстрочення змінює строк сплати податку, а визнання строку при цьому неможливо без визначення моменту його початку. Тоді, як першим днем нарахування штрафу за порушення строку сплати розстроченого податкового боргу є наступний день, після дати платежу, встановленого ухвалою суду про розстрочення, а у випадку дотримання строків сплати розстрочення судом податкового боргу, штраф не підлягає нарахуванню (т. 2 а.с 1-4, 30-31, 95-97). 
Крім цього, не погодившись з рішеннями судів попередніх інстанцій в частині задоволених позовних вимог, відповідач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в обґрунтування доводів якої зазначив на правомірності прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, внаслідок не врахування судами попередніх інстанцій, що відповідно до розрахунку погашення заборгованості узгоджених сум грошових зобов`язань штрафні санкції не нараховувались на суму розстрочення податкового боргу (за судовим рішенням у справі № 812/8730/13-а). Оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями були застосовані штрафні санкції на суму податкових зобов`язань із земельного податку з юридичних осіб, самостійно визначені позивачем в податкових деклараціях з плати за землю за 2016 рік, які несплачені позивачем у встановлені п. 287.3 ст. 287 Податкового кодексу України строки, а тому посилання позивача на уточнюючі податкові декларації за 2013-2015 роки не мають відношення до оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Порушення норм матеріального та процесуального права на думку скаржника призвело до формального підходу судів попередніх інстанцій під час з`ясування фактичних обставин справи, оскільки судові рішення гуртуються виключно на правовій позиції позивача, без врахування доводів та пояснень відповідача в контексті правомірності застосування штрафних санкцій на несвоєчасну сплату земельного податку за 2016 рік, у зв`язку з чим скаржник просив суд задовольнити касаційну скаргу, скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову (т. 2 а.с. 61-65).

Верховним Судом відкрито касаційне провадження у справі, закінчено підготовку справи до розгляду та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Так, відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин перевіряє правильність застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, за результатами проведеної відповідачем камеральної перевірки ПАТ «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» з питання дотримання термінів сплати самостійно узгоджених податкових зобов`язань з плати за землю (земельний податок з юридичних осіб) за 2016 рік, складено акт перевірки від 10.08.2017 року №9561/20-40-12-14-19/14309534, з висновками про несвоєчасну сплату позивачем узгоджених податкових зобов`язань з плати за землю (земельний податок) за січень-грудень 2016 року (№ 9020013060 від 18.02.2016 року та № 9044597186 від 29.03.2016 року із затримкою до 30 календарних днів включно та більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання), чим порушено п. 57.1 статті 57 та п. 287.3 статті 287 Податкового кодексу України (т. 1 а.с. 33-34).
На підставі вищенаведених висновків акта перевірки відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення від 28.09.2017 року, якими за несвоєчасну сплату узгоджених сум податкових зобов`язань з земельного податку з юридичних осіб до позивача на підставі вимог п. 126.1 статті 126 ПК України застосовані штрафні санкцій, а саме:
- №0055981214, застосований штраф в розмірі 1 477 008,93 грн (20 %) (т. 1 а.с. 26); 
- №0056011214 застосований штраф в розмірі 144 895,60 грн (10 %) (т. 1 а.с. 27).
Задовольняючи адміністративний позов і скасовуючи податкове повідомлення - рішення №0056011214 від 28.09.2017 року в частині нарахування штрафних санкцій в сумі 1 536 921, 28 грн та податкове повідомлення-рішення № 0056011214 від 28.09.2017 року, суд першої інстанції керувався тим, що у випадку подання уточнюючої декларації об`єкт застосування штрафних санкцій відсутній, оскільки подання уточнюючої декларації не є сплатою узгодженої суми податкового зобов`язання, а нарахування штрафних санкцій на підставі ст. 126 ПК України залежить від суми погашеного податкового боргу та кількості днів затримки сплати узгодженої суми податкового зобов`язання. Отже за висновком суду першої інстанції, відображені в акті камеральної перевірки уточнюючі податкові розрахунки земельного податку № 9036503873 від 16.03.2016 р.; № 9038869486 від 18.03.2016 року не є порушенням правил сплати (перерахування) податку на майно в частині плати за землю, що передбачена ст. 126 ПК України.
Суд першої інстанції також керувався і тим, що ухвалою Харківського окружного адміністративного розстрочено виконання постанови Харківського окружного адміністративного суду від 22.08.2016 року (про стягнення податкового богу з позивача по сплаті земельного податку станом на 15.07.2016 року в сумі 2 548 329,20 грн) у справі № 820/3818/16 терміном на 4 роки. Тоді, як за висновком суду, розстрочена ухвалою адміністративного суду, включає в себе суму основного боргу, штрафних санкцій та пені, які було нараховано за відповідний період та на дату 15.07.2016 року вона складала 2 548 329,20 грн. При цьому відповідач включив до бази нарахування штрафних санкцій грошові кошти, перераховані згідно платіжних доручень: № 279 від 14.06.2016 р. на суму 5 000,00 грн.;№294 від 17.06.2016 р. на суму 20 000,00 грн.; № 318 від 30.06.2016 р. на суму 65 582,60 грн., що увійшли до періоду, який охоплюється розстроченням, що свідчить про подвійне нарахування штрафних санкцій в порушення вимог податкового законодавства (т. 1 а.с. 117-121).
При цьому за наслідками апеляційного перегляду справи, суд апеляційної інстанції із розрахунку штрафних санкцій, наданого до матеріалів справи відповідачем (т. 1 а.с. 28) встановив, що штрафні санкції застосовані до позивача виходячи із суми, які сплачені платіжними дорученнями (за 2016 рік), а також на суми, що були зменшені в зв`язку з поданням ПАТ «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» уточнюючих декларацій із земельного податку на 2016 рік (березень 2016 року). Тоді, як за висновком суду апеляційної інстанції, подання уточнюючих декларацій із земельного податку позивачем не є самостійним виявленням платником податків помилок, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, щодо відсутності об`єкту застосування штрафних санкцій на підставі ст. 126 ПК України та скасував податкове повідомлення-рішення №0055981214 від 28.09.2017 в частині нарахування штрафних санкцій в сумі 1 317 699,38 грн, а податкове повідомлення-рішення від 28.09.2017 №0056011214 в частині нарахування штрафних санкцій в сумі 100 233,98 грн.
До того ж, суд апеляційної інстанції посилався і на те, що розстрочення виконання судового рішення про стягнення податкового боргу приймалось судом за заявою платника податків, який усвідомлював, що ним було допущено податкове правопорушення у вигляді несвоєчасної сплати самостійно узгоджених податкових зобов`язань. Як наслідок суд апеляційної інстанції визнав помилковими посилання суду першої інстанції щодо нарахування подвійних штрафних санкцій на грошові кошти, перераховані згідно платіжних доручень №279 від 14.06.2016 на суму 5000,00 грн, №294 від 17.06.2016 на суму 20000,00 грн, № 318 від 30.06.2016 на суму 65582,60 грн, у зв`язку з чим визнав правомірним нарахування штрафних санкцій по податковому повідомленню-рішенню №0055981214 від 28.09.2017 в сумі 159 309,54 грн та по податковому повідомленню-рішенню №0056011214 від 28.09.2017 в сумі 44661,62 грн і відмовив у задоволенні позову в цій частині позовних вимог.
Підставою для прийняття судом апеляційної інстанції саме нового рішення за результатами апеляційного перегляду стало те, що судове рішення першої інстанції прийнято з помилковим застосуванням норм матеріального права і резолютивна частина рішення містила описки (т. 1 а.с. 212-217).
Переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, колегія суддів звертає увагу на наступне.
Так, згідно з підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Відповідно до пункту 36.1 статті 36 ПК України податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. Виконанням податкового обов`язку, як передбачено пунктом 38.1 статті 38 ПК України, визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.

За правилами пункту 31.1 статті 31 ПК України строком сплати податку та збору визнається період, що розпочинається з моменту виникнення податкового обов`язку платника податку із сплати конкретного виду податку і завершується останнім днем строку, протягом якого такий податок чи збір повинен бути сплачений у порядку, визначеному податковим законодавством.

Згідно з пунктом 57.1 статті 57 ПК України платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому у відповідності до п. 287.3 статті 287 ПК України податкове зобов`язання щодо плати за землю, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця.

Підпунктом 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що податковим боргом є сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Таким чином, на платника податків покладено обов`язок здійснити у встановлені податковим законодавством строки сплату узгодженого грошового зобов`язання. Несплачене у встановлений законом строк грошове зобов`язання визначається сумою податкового боргу платника податків.

За вимогами пункту 126.1 статті 126 ПК України у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання (крім випадків, передбачених пунктом 126.2 цієї статті) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

В свою чергу, відповідно до частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент постановлення судом ухвали про розстрочення виконання постанови Харківського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2016 року у справі № 820/3818/16) за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення (відсутність коштів на рахунку, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), особа, яка бере участь у справі, та сторона виконавчого провадження можуть звернутися до адміністративного суду першої інстанції із заявою про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення.

Аналіз вказаних законодавчих положень дає підстави для висновку про те, що передбачена пунктом 126.1 статті 126 ПК України штрафна санкція може бути застосована до платника податків лише тоді, коли податкове зобов`язання є узгодженим і таким, що сплачене із затримкою на визначені цим пунктом терміни. При цьому ПК України не містить винятків для застосування штрафу за порушення граничних строків сплати узгодженої суми податкового зобов`язання в залежності від того, як платник податку її сплатив - добровільно чи на підставі рішення суду, в тому числі і у випадку розстрочення (відстрочення) його виконання.

Процесуальне рішення суду, що визначає спосіб виконання судового рішення про стягнення податкового боргу шляхом розстрочення (відстрочення) його сплати, не змінює обсягу податкового обов`язку платника податків-боржника, оскільки такий обов`язок, а також відповідальність за його невиконання визначається виключно нормами податкового законодавства. Дотримання при цьому строків сплати податкового боргу, встановлених у судовому рішенні, не спростовує того, що боржник вчинив податкове правопорушення у вигляді несплати узгоджених грошових зобов`язань у строки, встановлені ПК України, за яке передбачена відповідальність.
Аналогічна правова позиція неодноразово була викладена Верховним Судом, зокрема, але не виключно в постановах від 05.11.2018 року у справі № 2а-9232/12/2670, від 20.03.2018 року у справі № 812/8730/13-а, від 13 жовтня 2022 року у справі №820/2376/18 і колегія суддів, розглянувши клопотання позивача не вбачає підстав відступу від вищенаведених правових позицій щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 05.11.2018 року у справі № 2а-9232/12/2670, від 20.03.2018 року у справі № 812/8730/13-а, внаслідок необґрунтованості позивачем відступу від таких висновків.

Колегія суддів, переходячи до суті спірного питання застосування штрафних санкцій до позивача, звертає увагу на те, що в доводах касаційної скарги позивач посилався лише на не врахування судом апеляційної інстанції, що сума штрафних санкцій за податковим боргом із земельного податку, який розстрочений судовим рішенням у справі № 820/3818/16, може бути предметом розгляду лише в межах цієї ж справи № 820/3818/16. Однак суд відхиляє такі доводи позивача, оскільки застосування штрафних санкцій за несвоєчасну сплату узгоджених сум грошових зобов`язань протягом визначених податком законодавством строків (п. 287.3 статті 287 ПК України) є самостійною підставою для застосування штрафних санкцій на підставі вимог статті 126 ПК України, шляхом прийняття податкового повідомлення-рішення за результатами камеральної перевірки (п. 86.8 статті 86, стаття 58 ПК України). 

Проте переходячи до доводів касаційної скарги контролюючого органу, колегія суддів звертає увагу, що як вказувалось судом вище, частково задовольняючи адміністративний позов суд апеляційної інстанції виходив з того, що штрафні санкції застосовані до позивача виходячи із суми, які сплачені платіжними дорученнями (за 2016 рік), а також на суми, що були зменшені в зв`язку з поданням ПАТ «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» уточнюючих декларацій із земельного податку на 2016 рік (березень 2016 року). Тоді, як за висновком суду апеляційної інстанції, подання уточнюючих декларацій із земельного податку позивачем не є самостійним виявленням платником податків помилок, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, щодо відсутності об`єкту застосування штрафних санкцій на підставі статті 126 ПК України та скасував податкове повідомлення-рішення №0055981214 від 28.09.2017 в частині нарахування штрафних санкцій в сумі 1 317 699,38 грн, а податкове повідомлення-рішення від 28.09.2017 №0056011214 в частині нарахування штрафних санкцій в сумі 100 233,98 грн.

Відмовляючи в задоволенні іншої частини позовних вимог, суд апеляційної інстанції керувався тим, що розстрочення виконання судового рішення про стягнення податкового боргу приймалось судом за заявою платника податків, який усвідомлював, що ним було допущено податкове правопорушення у вигляді несвоєчасної сплати самостійно узгоджених податкових зобов`язань. Як наслідок суд апеляційної інстанції визнав помилковими посилання суду першої інстанції щодо нарахування подвійних штрафних санкцій на грошові кошти, перераховані згідно платіжних доручень №279 від 14.06.2016 на суму 5000,00 грн, №294 від 17.06.2016 на суму 20000,00 грн, № 318 від 30.06.2016 на суму 65582,60 грн, у зв`язку з чим визнав правомірним нарахування штрафних санкцій по податковому повідомленню-рішенню №0055981214 від 28.09.2017 в сумі 159 309,54 грн та по податковому повідомленню-рішенню №0056011214 від 28.09.2017 в сумі 44661,62 грн і відмовив у задоволенні позову в цій частині позовних вимог.

Однак переглядаючи рішення суду апеляційної інстанції в межах доводів контролюючого органу, колегія суддів звертає увагу, що останній в касаційній скарзі посилався на неврахування як судом першої так і судом апеляційної інстанції під час розгляду справи, що відповідно до розрахунку погашення заборгованості узгоджених сум грошових зобов`язань, штрафні санкції не нараховувались на суму розстрочення податкового боргу (за судовим рішенням у справі № 812/8730/13-а), бо застосовані на суму податкових зобов`язань із земельного податку з юридичних осіб, самостійно визначені позивачем в податкових деклараціях з плати за землю за 2016 рік, які несплачені позивачем у встановлені п. 287.3 ст. 287 Податкового кодексу України строки, що також доводить і неправомірність посилання позивача на уточнюючі податкові декларації за 2013-2015 роки, оскільки вони стосуються іншого періоду і не мають відношення до оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

При цьому як у відзиві на позовну заяву, відповіді на відзив, а також і в апеляційній скарзі контролюючий орган вказував, що уточнюючі податкові декларації взагалі охоплюють інший податковий період і не мають відношення до обставин даної справи, чому не надано оцінку судами попередніх інстанцій лише з формальним посиланням судами попередніх інстанцій, що подання уточнюючих декларацій із земельного податку позивачем не є самостійним виявленням платником податків помилок і свідчить про відсутність об`єкту застосування штрафних санкцій на підставі ст. 126 ПК України. 

До того ж, неможливо оминути і ту обставину, що в доводах касаційної скарги відповідач вказує на те, що штрафні санкції не нараховувались на суму розстрочення податкового боргу (за судовим рішенням у справі № 812/8730/13-а), бо застосовані на суму податкових зобов`язань із земельного податку з юридичних осіб, самостійно визначені позивачем в податкових деклараціях з плати за землю за 2016 рік. Тоді, як суд апеляційної інстанції посилався на те, що розстрочення виконання судового рішення про стягнення податкового боргу приймалось судом за заявою платника податків, який усвідомлював, що ним було допущено податкове правопорушення у вигляді несвоєчасної сплати самостійно узгоджених податкових зобов`язань.

Разом з тим, матеріали даної справи не містять вказаних уточнюючих розрахунків, на які посилались як суд першої так і суд апеляційної інстанції, які за доводами контролюючого органу взагалі стосуються уточнень показників за 2013-2015 роки і не мають відношення до нарахування штрафних санкцій за оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями. Крім цього, матеріали даної справи не містять платіжних доручень і уточнюючих звітів, на які посилався відповідач в акті перевірки, як доказ сплати позивачем самостійно узгодженого податкового зобов`язання із порушенням строку сплати, що в сукупності унеможливлює суд касаційної інстанції надати оцінку правильності висновків судів попередніх інстанцій в частині встановлення фактичних обставин даної справи в розрізі питання правомірності застосування штрафних санкцій в межах доводів касаційних скарги відповідача. 

До того ж, як вірно вказано скаржником в доводах касаційної скарги, такі порушення норм процесуального права в сукупності призвели до формального підходу судів попередніх інстанцій під час з`ясування фактичних обставин справи, оскільки судові рішення грунтуються виключно на правовій позиції позивача, без врахування доводів та пояснень відповідача в контексті правомірності застосування ним штрафних санкцій на несвоєчасну сплату земельного податку за 2016 рік.

При цьому за приписами статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Відповідно до частини четвертої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. Верховний Суд вважає, що вище встановлені порушення, допущені як судом апеляційної, так і судом першої інстанцій, відтак справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
Отже суд приходить до висновку, що суди попередніх інстанцій допустили порушення норм процесуального права, не встановивши фактичні обставини, що мають значення для справи, що є підставою для часткового задоволення касаційної скарги відповідача та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційний перегляд справи здійснено в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15.01.2020 №460-ІХ (відповідно до пункту 2 розділу ІІ цього Закону), та в межах доводів та вимог касаційної скарги відповідно до частини першої статті 341 КАС України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243, 246, 250, 341, 345, 353, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 22 жовтня 2018 року залишити без задоволення.

Касаційну скаргу Головного управління ДФС у Харківській області задовольнити частково. Скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15 червня 2018 року та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 22 жовтня 2018 року і направити справу № 820/1322/18 на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя: І.А. Васильєва 

Судді: В.П. Юрченко

В.В. Хохуляк