ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
24 листопада 2025 року
м. Київ
справа № 757/16491/22-к
провадження № 51-2506 км 22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                                       ОСОБА_1 ,
суддів                                                                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                                      ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                            ОСОБА_5 ,
захисників                                                                           ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
засудженого                                                                       ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 04 грудня 2023 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 62022100130000110 від 27 березня 2022 року, за обвинуваченням
ОСОБА_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Згурівки Згурівського району Київської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України (далі - КК України).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 04 грудня 2023  року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407 КК України (у редакції Закону від 22  листопада 2018 року№ 2617-VIII), ч. 2 ст. 111 КК України, та призначено йому покарання: за ч. 5 ст. 407 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років; за ч. 2 ст. 111 КК України у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією всього належного йому майна. На  підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_8 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з  конфіскацією всього належного йому майна. На підставі ст. 54 КК України позбавлено ОСОБА_8 військового звання «майстер-сержант».
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.
Відповідно до обставин, детально викладених у вироку суду, ОСОБА_8 , будучи працівником охорони 2 відділення 1 відділу 9 Служби Департаменту охорони об`єктів Управління державної охорони України, військовослужбовцем та працівником правоохоронного органу, діючи умисно, усупереч вимогам статей 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, усвідомлюючи, що в Україні введено воєнний стан та відбувається повномасштабна збройна агресія рф проти України, бажаючи ухилитися від військової служби, об`єктивно маючи можливість у період з 24 по 27 лютого 2022 року прибути до місця несення служби в  Управлінні державної охорони України, не з`явився на службу без поважних причин в умовах воєнного стану та продовжував перебувати за місцем свого постійного проживання за адресою: с. Нова Басань, Ніжинський район, Чернігівська область.
Крім того, згідно з детально викладеними в судовому рішенні обставинами, у період з  28 лютого по 30 березня 2022 року ОСОБА_8 , будучи громадянином України, військовослужбовцем та працівником правоохоронного органу, перебуваючи на тимчасово окупованій території в с. Нова Басань Ніжинського району Чернігівської області, усвідомлюючи, що в Україні введено воєнний стан і відбувається повномасштабна збройна агресія рф проти України, порушив Військову Присягу та  умисно здійснив перехід на бік ворога в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану, фактично вступивши на службу до військовослужбовців рф, виконуючи накази командирів військовослужбовців рф і надаючи безпосередню допомогу військовослужбовцям рф на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та  недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України.
Чернігівський апеляційний суд ухвалою від 09 квітня 2025 року апеляційну скаргу захисника залишив без задоволення, а вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 04 грудня 2023 року стосовно ОСОБА_8 - без змін.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування касаційної скарги захисник зазначає, що:
·                    у діях ОСОБА_8 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України. Вказує, що засуджений не був обізнаний з  порядком дій у випадку оголошення сигналу бойової тривоги та отримання сигналу бойової тривоги. Крім того, поза увагою судів залишилося те, що засуджений був військовополоненим, а його цивільна дружина та малолітній син перебували в полоні в розумінні Женевської конвенції про поводження з військовополоненими;
·                    суди безпідставно взяли до уваги показання свідка ОСОБА_9 і показання свідка ОСОБА_10 , які останній у судовому засіданні не надавав; необґрунтовано врахували показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 ; не повною мірою оцінили показання ОСОБА_13 ; показання свідка ОСОБА_14 різняться з  її  показаннями, наданими на досудовому розслідуванні, тож є сумнівними; 
·                    суди не перевірили належної правової процедури реалізації прокурором повноважень, передбачених ч. 5 ст. 36 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), під час винесення постанови першим заступником Генерального прокурора від 08 квітня 2022 року з питань ефективності здійснення досудового розслідування. До того ж досудове розслідування кримінального провадження за ч. 2 ст. 111 КК України здійснювалося до внесення відомостей у ЄРДР, що зумовлює недопустимість усіх доказів. Наголошує, що в ході досудового розслідування підзахисний був позбавлений безперешкодного доступу до адвоката в ході досудового розслідування;
·                    апеляційний суд не розглянув клопотання сторони захисту про проведення слідчого експерименту;
·                    судові рішення не відповідають вимогам ст. 370 КПК України, а ухвала апеляційного суду суперечить приписам ст. 419 КПК України.
Письмових заперечень від інших учасників кримінального провадження на касаційну скаргу захисника до Верховного Суду не надходило. 
Також до Верховного Суду надійшли письмові пояснення ОСОБА_8 , в яких останній просить скасувати судові рішення. Вказує, що суди застосували закон, який не підлягав застосуванню, оскільки його визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України в редакції Закону від 03 березня 2022 року №  2113-ІХ, який набув чинності 07 березня 2022 року, тобто після інкримінованих йому діянь. До того ж положення ч. 5 ст. 407 КК України в редакції, яка діяла на час інкримінованих подій, передбачає нез`явлення військовослужбовця на службу понад 10 днів, проте в нього була поважна причина неприбуття на службу (перебування на  амбулаторному лікуванні) та подальша окупація с. Нова Басань 28 лютого 2022  року, отже зазначений десятиденний термін не сплинув.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор  вважав касаційну скаргу захисника необґрунтованою та просив залишити її без задоволення.
Сторона захисту підтримала касаційну скаргу та просила її задовольнити.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Під час перегляду судових рішень у касаційному порядку Суд виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами першої та  апеляційної інстанцій.
За змістом вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в  якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Так, згідно з усталеною судовою практикою Верховного Суду, зокрема викладеною в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду в  складі Верховного Суду від 03 квітня 2023 року в справі № 537/984/20, суду апеляційної інстанції необхідно здійснювати ретельну перевірку правильності встановлення обставин кримінального провадження за результатами оцінки місцевим судом доказів, наданих як стороною обвинувачення, так і стороною захисту.
Апеляційний суд покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити й оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування судом норм матеріального і процесуального закону, безпомилковість вирішення тих питань, що підлягають з`ясуванню під час ухвалення судового рішення.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, визнав ОСОБА_8 винуватим, зокрема у  вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України (у  редакції Закону від 22 листопада 2018 року № 2617-VIII).
Так, диспозиція ч. 5 ст. 407 КК України (у зазначеній редакції) передбачала самовільне залишення військової частини або місця служби, а також нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинені в умовах воєнного стану або в бойовій обстановці, вчинене особами, зазначеними в частинах першій або другій цієї статті.
Частина перша вказаної статті встановлює відповідальність за вчинення визначених дій лише військовослужбовцем строкової служби.
Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_8 на момент інкримінованих йому дій, передбачених ч. 5 ст.  407 КК України, був військовослужбовцем (не строкової служби).
Водночас об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 2 ст. 407 КК України, у вказаній редакції, полягає, зокрема у нез`явленні військовослужбовцем (крім строкової служби) вчасно на службу без поважних причин тривалістю: 1.понад десять діб, але не більше місяця; 2. хоч і менше десяти діб, але більше трьох діб, вчиненому повторно протягом року.
Разом з тим, положення ст. 407 КК України корелюються з приписами ст. 172-11 Кодексу України про адміністративну відповідальність (у редакції, чинній на час інкримінованих дій), якою встановлено адміністративну відповідальність, зокрема, за нез`явлення військовослужбовцем (крім строкової військової служби) вчасно без поважних причин на військову службу в разі призначення або переведення, нез`явлення з відрядження, відпустки або з лікувального закладу тривалістю до десяти діб. До того ж приписи ч. 4 ст. 172-11 КУпАП Кодексу України про адміністративну відповідальність у відповідній редакції передбачають вчинення вказаних дій в умовах особливого періоду.
Тож приписи ч. 5 ст. 407 КК України в редакції Закону від 22 листопада 2018 року №  2617-VIII, встановлюють відповідальність для військовослужбовців (крім строкової служби), зокрема, за нез`явлення вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад десять діб, але не більше місяця, в умовах воєнного стану або в бойовій обстановці. При цьому Суд зауважує, що початковим моментом нез`явлення вчасно на службу є наступний день після дня, в який сплинули строки з`явлення.
Як убачається з обвинувального акта, ОСОБА_8 обвинувачувався, зокрема, у  тому, що він як військовослужбовець та працівник правоохоронного органу, об`єктивно маючи можливість в період у 24 лютого 2022 року прибути до місця несення служби в Управління державної охорони України, не з`явився на службу і до 31 березня 2022 року продовжував перебувати за місцем свого постійного проживання.
За наслідками судового розгляду, місцевий суд, з вироком якого погодився суд апеляційної інстанції, визнав ОСОБА_8 винуватим, зокрема, у тому, що він як військовослужбовець та працівник правоохоронного органу, об`єктивно маючи можливість в період з 24 по 27 лютого 2022 року прибути до місця несення служби в  Управління державної охорони України, не з`явився на службу без поважних причин в умовах воєнного стану та продовжував перебувати за місцем свого постійного проживання.
Проте зазначене вище залишилося поза увагою апеляційного суду та могло вплинути на правильність і законність прийнятого рішення.
У той же час Верховний Суд зауважує, що оцінка такої обставини як поважність причин нез`явлення особи вчасно на службу є дискреційними повноваженнями суду. 
Водночас апеляційний суд, спростовуючи доводи сторони захисту, констатував факт відсутності телефонної розмови 24  лютого 2022 року між ОСОБА_8 та його керівником ОСОБА_10 , а також надання останнім вказівок про відсутність потреби прибути до місця несення служби. Так, свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні підтвердила ці обставини. Разом з тим, свідок ОСОБА_10 показував, що не пам`ятає, чи розмовляв він із  засудженим 24 лютого 2022 року. Отже, апеляційний суд на вказане уваги не звернув та дійшов переконання, що показання свідка ОСОБА_9 не підтверджуються, зокрема, показаннями свідка ОСОБА_10 , чим допустився суперечностей.
Крім того, місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, визнав ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.
Так, з матеріалів справи убачається, що суди визнали доведеним вчинення ОСОБА_8 дій, які були кваліфіковані як державна зрада, у період «протягом березня 2022 року», «у березні 2022 року», «у середніх числах березня», «у другій половині березня 2022 року», «15 або 16 березня 2022 року».
У той же час, положення ч. 2 ст. 111 КК України в редакції Закону від 07 жовтня 2014  року № 1689-VII передбачали звільнення від кримінальної відповідальності, якщо громадянин України на виконання злочинного завдання іноземної держави, іноземної організації або їх представників ніяких дій не вчинив і добровільно заявив органам державної влади про свій зв`язок з ними та про отримане завдання.
Водночас Законом України від 03 березня 2022 року № 2113-IX «Про внесення змін до  Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за злочини проти основ національної безпеки України в умовах дії режиму воєнного стану», який набув чинності 07 березня 2022 року, положення, зокрема, ч. 2 ст. 111 КК України були змінені та викладені в новій редакції, яка встановлювала відповідальність за вчинення державної зради в умовах воєнного стану.
Варто зауважити, що відповідно до положень ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягає доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).
Закон передбачає, що час вчинення злочину це певний часовий період, протягом якого вчинялося кримінальне правопорушення і ця обставина є вкрай важливою, зокрема, у  разі, коли вона впливає чи може вплинути на кваліфікацію інкримінованих діянь.
Колегія суддів звертає увагу, що дія нормативно-правових актів у часі визначається, зокрема, ст. 58 Конституції України і ст. 5 КК України, які встановлюють, що закон не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи. Закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.
Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначалися поняття правопорушення і відповідальність за нього (див. Рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 рокуу справі № 1-7/99).
Водночас приписи ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України встановлюють, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Тож у разі невстановлення точного часу вчинення кримінального правопорушення підлягає застосуванню та редакція закону, яка є більш м`якою для особи, проте апеляційний суд не звернув уваги на те, що положення ч. 2 ст. 111 КК України змінювалися, і не обґрунтував свого рішення про застосування зазначеної норми КК України в редакції від 03 березня 2022 року № 2113-IX.
Залишення поза увагою вказаних фактів також могло вплинути на законність прийнятого рішення. 
Варто зауважити, що державна зрада характеризується виною у формі прямого умислу. Тобто наявність фізичного примусу або психічного примусу та вчинення дій, які формально підпадають під об`єктивну сторону кримінального правопорушення, виключають кримінальну протиправність діяння.
Проте, спростовуючи доводи апеляційної скарги сторони захисту про застосування примусу російськими військовими до ОСОБА_8 , апеляційний суд належним чином не мотивував свого рішення, зважаючи на одночасний висновок цього ж суду про факти побиття засудженого, які підтверджені показаннями свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та висновком судово-медичної експертизи про наявність у  засудженого тілесних ушкоджень.
Тож, залишаючи без ефективної відповіді викладені вище доводи сторони захисту, апеляційний суд істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону, що могло вплинути на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Так, Верховний Суд неодноразово наголошував, що належний апеляційний перегляд забезпечує реалізацію права кожного на справедливий суд; перевірку законності й  обґрунтованості оскаржених рішень суду першої інстанції; виправлення помилок у  застосуванні норм матеріального чи процесуального права; недопущення виконання незаконних і необґрунтованих судових рішень.
Зі змісту положень ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК України вбачається, що судові рішення суду  апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368 -  380  цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, крім іншого, має бути зазначено узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні  апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну  скаргу  визнано необґрунтованою, викладаються докази, що спростовують її доводи.
Суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК України), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК України.
До того ж оцінка тих доводів сторони захисту, які пов`язані із дослідженням доказів на  предмет їх достовірності щодо підтвердження обставин, на які вони посилаються, в  силу приписів ст. 433 КПК перебуває поза межами компетенції Верховного Суду і  такі  доводи мають бути оцінені судом факта і права під час нового апеляційного розгляду.
На думку колегії суддів, ухвалу апеляційного суду не можна визнати законною, обґрунтованою і вмотивованою, що суперечить положенням статей 370, 419 КПК України.
З огляду на викладене колегія суддів доходить висновку про часткове задоволення касаційної скарги захисника та скасування ухвали апеляційного суду на підставі пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК України.
Ураховуючи підстави для скасування, Верховний Суд не перевіряє інші доводи, викладені у касаційній скарзі сторони захисту, оскільки ці питання мають бути належно перевірені в ході нового апеляційного перегляду.
Під час нового розгляду апеляційному суду належить урахувати вказане в постанові суду касаційної інстанції, ретельно перевірити доводи апеляційних та касаційних скарг, безпосередньо, за наявності для цього передбачених у законі підстав, дослідити необхідні докази, проаналізувати й оцінити їх у сукупності й дотримуючись приписів кримінального та кримінального процесуального законів, постановити законне, обґрунтоване і справедливе рішення, навівши докладні, послідовні мотиви його ухвалення.
Водночас, згідно з приписами ч. 3 ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції  розглядає питання про обрання запобіжного заходу під час скасування  судового рішення і призначення нового розгляду в суді першої чи апеляційної інстанції.
Ураховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, наявність ризиків, які передбачені ст.  177 КПК України, зокрема можливе переховування від суду, та з метою забезпечення виконання процесуальних рішень у справі, Верховний Суд вважає, що ОСОБА_8 необхідно обрати запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів.
Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд
 
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.
Ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року стосовно ОСОБА_8 скасувати і  призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Обрати ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів до 22 січня 2026 року включно.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та  оскарженню не підлягає.
Судді: 
 
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                            ОСОБА_3