КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 січня 2026 року м. Київ справа №320/27924/24
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Горобцової Я.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,
в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач 1), Військової частини НОМЕР_2 (далі – відповідач 2), в якій позивач просить суд:
визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 раніше виплачених сум грошового забезпечення (щомісячних основних видів грошового забезпечення, у тому числі надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія) та одноразової грошової допомоги при звільненні виходячи з посадового окладу та окладу за військовим званням із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 за період з 25.11.2022 по 29.02.2024, та виходячи з неповного розміру повного місячного грошового забезпечення (без врахуванням додаткової щомісячно винагороди в 30 000 грн);
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок і виплату позивачу з врахуванням раніше виплачених сум грошового забезпечення (щомісячних основних видів грошового забезпечення, у тому числі надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія) та одноразової грошової допомоги при звільненні, виходячи з посадового окладу та окладу за військовим званням визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2022, 01.01.2023, 01.01.2024 на відповідний тарифний коефіцієнт, встановлений для посади ОСОБА_1 , згідно з додатками 1, 12. 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб» за період з 25.11.2022 по 29.02.2024, та з врахуванням повного розміру повного місячного грошового забезпечення (без врахуванням додаткової щомісячно винагороди в 30 000 грн);
визнати протиправною бездіяльність щодо не видання військовою частиною НОМЕР_2 наказів про застосування до посад військовослужбовців Сил спеціальних операцій Збройних Сил України коефіцієнту: для співробітників кадрового складу - 1,8;
зобов`язати військову частину НОМЕР_2 видати відповідні накази про застосування до посад військовослужбовців Сил спеціальних операцій Збройних Сил України коефіцієнту: для співробітників кадрового складу - 1,8;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок і виплату позивачу з врахуванням раніше виплачених сум грошового забезпечення (щомісячних основних видів грошового забезпечення, у тому числі надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія) виходячи з посадового окладу встановлений для посади ОСОБА_1 помноженого на коефіцієнт 1,8 - за період з 01.01.2023 по 29.02.2024;
визнати неправомірним з боку відповідача невиплату матеріальна допомоги в 2024 році для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, яка передбачена розділом XXIV Наказу МОУ №260;
Зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити таку допомогу:
зобов`язати Військову частину перерахувати позивачу одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби, грошову допомогу на оздоровлення за 2024 рік, грошову компенсацію за невикористану основну щорічну відпустку за 2022, 2023, 2024 рік за 13 календарних діб та за 2024 (додаткова по УБД) за 14 календарних діб, - з розрахунку місячного грошового забезпечення, на яке має право військовослужбовець на день звільнення з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2024, на відповідний тарифний коефіцієнт встановлений для посади ОСОБА_1, згідно з додатками 1,12. 13.14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб»;
визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_3 щодо не присвоєння ОСОБА_1 чергового військового звання 10.12.2023;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплати позивачу різницю між окладами у військових званнях «молодший сержант» - «сержант» за період з 10.12.2023 по 14.02.2024 .
визнати неправомірними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати грошової компенсації за речове майно, виходячи із закупівельної вартості такого майна станом на 01.01.2024;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити на користь ОСОБА 1 грошову компенсацію за речове майно, виходячи із закупівельної вартості такого майна станом на 01.01.2024;
визнати протиправною дії Відповідача щодо ненарахування надбавки за роботу з державною таємницею;
зобов`язати Відповідача нарахувати та виплатити Позивачу відповідні надбавки за роботу з держтаємницею;
визнати протиправними дії Відповідача щодо неврахування при вислузі років льготний період участі в бойових діях;
зобов`язати Відповідача змінити наказ №62 (по стройовій частині) від 29.02.2023, викласти його з врахуванням зміненой (вірно розрахованої) календарної вислуги років в ЗСУ, та видати Позивачу змінений Витяг з наказу;
визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо непроведения своєчасного розрахунку ОСОБА_1 при звільненні;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку з 29.02.2024.
В обґрунтування позовної заяви зазначено про протиправні дії військових частин щодо неправильного нарахування та виплати ОСОБА_1 раніше виплачених сум грошового забезпечення за період з 25.11.2022 по 29.02.2024, щодо не видання наказів про застосування до посад військовослужбовців Сил спеціальних операцій Збройних Сил України коефіцієнту - для співробітників кадрового складу - 1,8, невиплату матеріальної допомоги в 2024 році для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, щодо не присвоєння ОСОБА_1 чергового військового звання 10.12.2023, щодо невиплати грошової компенсації за речове майно, виходячи із закупівельної вартості такого майна станом на 01.01.2024, щодо не нарахування надбавки за роботу з державною таємницею, щодо неврахування при вислузі років пільгового періоду участі в бойових діях, щодо не проведення своєчасного розрахунку ОСОБА_1 при звільненні.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 05.09.2024 відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Відповідачі письмового відзиву на позов не надали.
Розглянувши подані документи та матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. 
Як зазначено позивачем, з 25.11.2022 по 29.02.2024 останній проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується копією військового квитка НОМЕР_4 та Наказом командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) №62 від 29.02.2024.
За посиланням позивача, під час проходження військової служби відповідачем 1 неправильно було визначено складові грошового забезпечення позивача, а саме: посадовий оклад та оклад за військовим званням нараховано шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлено законом на 1 січня 2018 року.
Також до розрахунку окладу за посадою неправомірно не був застосований коефіцієнт в 1,8 передбачений Законом України «Про розвідку» для кадрових військовослужбовців розвідувальних органів. 
Відповідно всі щомісячні додаткові види грошового забезпечення, а також одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби, грошова допомога на оздоровлення за 2022, 2023, 2024 роки, грошова компенсація за невикористану основну щорічну відпустку за 2022, 2023, 2024 рік - 13 календарних діб та додаткова відпустка, як учаснику бойових дій за 2024 рік - 14 календарних діб - розраховані та виплачені, виходячи з неправильно обрахованих посадового окладу та окладу за військовим званням. 
Окрім того, позивачем зазначено, що при нарахуванні компенсації за дні відпустки відповідачем 1 враховані не усі розрахункові величини, зокрема не врахована додаткова винагорода. 
Також, вказано, що відповідачі неправильно розрахували одноразову грошову допомогу, так як при розрахунку не врахували (не включили) до складу грошового забезпечення додаткову винагороду.
Крім того, зазначено, що відповідачем протиправно не виплачено компенсацію вартості речового майна.
За посиланням позивача, відповідачі також неправомірно не здійснив нарахування та виплату надбавки за роботу з державною таємницею, робота з якою проводилася позивачем в липні-жовтні 2023 року.
Також відповідачем неправомірно не було присвоєно позивачу чергове звання «сержант» у строки передбачені діючим законодавством. 
Окрім того, позивачем вказано, що навіть за здійсненими відповідачами неправильними розрахунками - не було здійснено остаточних розрахунків у день звільнення, останній відомий мені платіж в рахунок погашення заборгованості був проведений 23.03.2024. 
Також, зазначено, що відповідачем некоректно здійснено в наказі №62 від 29.02.2024 розрахунок вислуги років позивача, зокрема відповідач не врахував, що період участі в бойових діях зараховується з пільговим коефіцієнтом: місяць за три.
За посиланнм позивача, йому також ненарахована та невиплачена матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, яка передбачена розділом XXIV Наказу МОУ №260.
З огляду на зазначені позивачем порушення, останній звернувся до суду з даним позовом.
Пунктом 4 частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Відповідно до частини 1 статті 160 КАС України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Згідно з пунктами 4, 5, 9 частини 5 статті 160 КАС України у позовній заяві зазначаються, зокрема:
- зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів;
- виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини;
- у справах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень - обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача.
Так, суд звертає увагу, що доводи позовної заяви та додані до неї матеріали не містять обґрунтування порушення відповідачами реальних прав, свобод чи інтересів позивача.
Так, необхідно зазначити, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист (абзац перший пункту 4.1 Рішення).
Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
У рішенні Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) №18-рп/2004 від 01.12.2004 визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.
Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.
Таким чином, при вирішенні даного спору суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, а також з`ясувати питання про наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорювання. При цьому, під порушенням права слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
У пункті 53 рішення Європейського суду з прав людини від 08.04.2010 у справі «Меньшакова проти України» (заява № 377/02), Європейський суд з прав людини зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. пункт 57 рішення Європейського суду з прав людини від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93).
Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 15.04.2021 у справі № 260/319/20.
Тобто, особа (позивач) повинна довести факт порушення відповідачем її прав.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим.
У свою чергу, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.
Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку саме цього відповідача, зокрема наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.
Аналогічна правова позиція також викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 31.10.2019 у справі № 826/4802/17, від 07.11.2019 у справі № 826/1647/16.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні з даним позовом до суду не наведено та не надано належних і достатніх доказів на підтвердження обставин допущення дійсного порушення його реальних прав, свобод або інтересів шляхом вчинення відповідачами протиправних дій.
Так, матеріали справи не містять доказів звернення позивача до відповідачів щодо неправильного нарахування та виплати ОСОБА_1 раніше виплачених сум грошового забезпечення за період з 25.11.2022 по 29.02.2024, щодо не видання наказів про застосування до посад військовослужбовців Сил спеціальних операцій Збройних Сил України коефіцієнту: для співробітників кадрового складу - 1,8, невиплату матеріальної допомоги в 2024 році для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, щодо не присвоєння ОСОБА_1 чергового військового звання 10.12.2023, щодо невиплати грошової компенсації за речове майно, виходячи із закупівельної вартості такого майна станом на 01.01.2024, щодо не нарахування надбавки за роботу з державною таємницею, щодо неврахування при вислузі років пільгового періоду участі в бойових діях, щодо не проведення своєчасного розрахунку ОСОБА_1 при звільненні, як і не містять доказів відмов відповідачів щодо здійснення відповідних дій.
Заявлені позивачем позовні вимоги не підтверджені жодними доказами.
Так, до позовної заяви позивачем додано копію військового квитка НОМЕР_4 , наказ командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) №62 від 29.02.2024 та лист Головного управління військової юстиції Міністерства оборони України від 20.02.2024.
Зазначені документи жодним чином не підтверджують факт порушення прав позивача відповідачами. 
В свою чергу, відсутність порушених прав та інтересів є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, адже завданням адміністративного судочинства є саме ефективний захист та відновлення порушених та оспорюваних прав та інтересів особи, чого не можливо досягти без підтвердження (доведення) реальних фактів порушення прав, свобод чи інтересів позивача, або осіб в інтересах яких він звертається з позовом до суду.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16.07.2020 у справі № 826/13664/18.
Враховуючи викладене, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Відповідно до статті 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно зі статтею 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
В силу статі 76 КАС України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
У відповідності до частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
В свою чергу, доводи відповідача підтверджені належними та достатніми доказами, та спростовують аргументи позивача.
Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судом вище вже підкреслювалося, що у відповідності до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачекs.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 22.01.2021 (справа № 420/4262/19).
Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні. 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд 

в и р і ш и в:
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Я.В. Горобцова

Горобцова Я.В.